КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції: Грегуль О.В.
Єдиний унікальний номер справи № 754/5853/23
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2289/2024
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
29 лютого 2024 року                                                                                               м. Київ  
            
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді     - Мережко М.В.,
суддів                          - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
            секретар                      - Олешко Л.Ю.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до житлово-будівельного кооперативу «Автотранспортник-5» про припинення дій, що порушують право користування майном, 
В с т а н о в и в :
 
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до  ЖБК «Автотранспортник-5» про припинення дій, що порушують право користування майном.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що  позивачка ОСОБА_1 , є власницею квартири АДРЕСА_1  
Вказувала, що у 2017 році в буд. АДРЕСА_2 у вузлі теплового вводу системи опалення розташованого в 2 під`їзді будинку керівництвом відповідача встановлено додаткове обладнання - автоматичні регулятори підпору. Після проведення зазначених реконструкцій у квартирі позивачки з`явився шум, який заважає позивачці та порушує її право на користування своєю квартирою.
На підставі викладеного, з урахуванням уточнення позовних вимог, позивачка просила суд:
1) Визнати дії відповідача по встановленню регулятора на трубопроводі рамки управління системи центрального опалення незаконними; 
2) Зобов`язати відповідача відновити зворотній трубопровід рамки управління системи центрального опалення теплового вводу системи опалення та гарячого водопостачання в попереднє становище, яке існувало до порушення у відповідності до проектно-технічної документації; 
3) Стягнути з відповідача: 2147,20 грн у рахунок відшкодування сплаченого судового збору, 5000 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із таким рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не встановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 серпня 2023 року та ухвалити  нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно не урахував наданих позивачкою доказі щодо проведення інструментальних досліджень шумового навантаження та інфразвуку, які тричі фіксували перевищення допустимих рівнів шуму у квартирі позивачки, які спричинені технологічним обладнанням. Стверджує, що роботи по встановленню регуляторів підпору було проведені позивачем з порушенням вимог законодавства.
Своїм правом на подачу відзиву відповідач у встановлений строк не скористалася.
Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи, які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України  сторони  були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи за адресами, які були зазначені в матеріалах справи, заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило. Представник позивачки - адвокат Степаненко Я.В. брав участь у судових засіданнях у апеляційному суді.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких  підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Згідно з вимогами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Встановлено, що задекларованим/зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 з 24 листопада 1987 по теперішній є: АДРЕСА_3 (а.с. 26).
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка вказувала, що у 2017 році в буд. АДРЕСА_2 у вузлі теплового вводу системи опалення розташованого в 2 під`їзді будинку керівництвом відповідача встановлено додаткове обладнання - автоматичні регулятори підпору. Після проведення зазначених реконструкцій у квартирі з`явився шум, який заважає позивачці та порушує її право на користування своєю квартирою.
Згідно з ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 11 червня 2020 року у справі № 757/1782/18, засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12 серпня 2021 року у справі № 438/1673/13-ц, згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.
ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції).
Судом першої інстанції на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що дослідження шумового навантаження в кв. АДРЕСА_1 проводилась 6 разів Деснянським міжрайонним відділом лабораторних досліджень ДУ «Київське МЛЦ МОЗ України.
Відповідно до наданих позивачкою результатів останнього дослідження шумового навантаження в кв. АДРЕСА_1 , яке проводилось Деснянським міжрайонним відділом лабораторних досліджень ДУ «Київське МЛЦ МОЗ України 27 лютого 2020 року, рівень шумового навантаження, як під час включеної так і під час виключеної системи опалення нижче норми (а.с. 8).
Згідно з наданими позивачкою доказами останнього проведення дослідження шумового навантаження та інфразвуку, яке задокументовано протоколом № 13 проведення дослідження шумового навантаження та інфразвуку від 27 лютого 2020 року, місце проведення: АДРЕСА_3 , І поверх, 2 під`їзд, присутні: майстер АРД ТОВ «Аврора Терм», голова правління «Автотранспортник-5» (відповідач), ОСОБА_1 (позивачка), висновок: проведені інструментальні дослідження шумового навантаження від технічного обладнання в кв. АДРЕСА_1 показали, що рівні звукового тиску в октавних полосах частот не перевищує ГДР згідно вимог ДСН 463-2019 року, затверджених наказом МОЗ України від 22 лютого 2019 року № 463 (а.с. 10).
У наданих позивачкою: листі Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної теплової енергії від 02 травня 2018 року № 03/19-2755; двох рукописних копіях актів (без дати складання); листі Міністерства енергетики України від 16 серпня 2021 року; листі Державної інспекції енергетичного нагляду України від 06 березня 2023 року, договорі № 30 на виконання робіт від 13 червня 2017 року та акті № 1 приймання виконаних будівельних робіт від 06 жовтня 2017 року не йдеться про порушення прав, свобод і інтересів позивачки встановленням позивачем обладнанням.
Будь-яких інших конкретних правових доказів, які б свідчили про порушення прав, свобод і інтересів позивачки саме неправомірними діями/бездіяльністю відповідача, суду не надано.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги позивачки не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивачка у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням передчасності позовних вимог, обґрунтовано відмовлено у їх задоволенні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду  є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні  відсутні.
Керуючись ст.ст. 141, 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, суд,
 
П о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.    
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 серпня 2023 року залишити без змін.
Постанова  суду апеляційної інстанції   набирає законної сили  з дня її прийняття.
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом тридцяти днів  з  дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено 18 березня 2024 року.

Головуючий:                                                                                     М.В. Мережко
 
Судді:                                                                                                 Н.В. Поліщук
 
                                                                                                            В.В. Соколова