ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 січня 2024 року
м. Київ
справа № 523/15536/20
провадження № 61-7332св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідачі: Міністерство юстиції України, Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеси), Юридичний департамент Одеської міської ради, ОСОБА_2 ,
розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси), Юридичного департаменту Одеської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішень
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2021 року під головуванням судді Середи І. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М. 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненим у подальшому позовом, в якому просила:
- визнати незаконним та скасувати рішення посадової особи Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Тимофєєва О. А. про державну реєстрацію прав і обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 26258672 від 18 листопада 2015 року; 
- визнати незаконним та скасувати рішення про запис державного реєстратора Одеського міського управління юстиції Ігнатова Д. В. про внесення запису про право власності номер 12150817 від 11 листопада 2015 року.
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що Суворовський районний суд міста Одеси рішенням від 25 березня 2015 року (справа № 523/13631/14-ц) задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні спільною власністю, виділ в натурі частки із спільної часткової власності, про визнання права власності. Поділив об`єкт нерухомості - будинок за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Виділив в натурі та визнав право власності ОСОБА_2 на 60/100 частин житлового будинку за адресою: 
АДРЕСА_1 та встановив порядок користування земельною ділянкою.
Після набрання чинності рішенням у справі № 523/13631/14-ц позивач дійшла згоди із ОСОБА_2 щодо продажу належної їй частки домоволодіння на користь ОСОБА_1 . При цьому, майнові витрати взяла на себе ОСОБА_1 , яка сплатила ОСОБА_2 кошти в сумі 3 000 доларів США у якості авансу перед майбутньою угодою про продаж її батьку ОСОБА_1 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , про що ОСОБА_2 склала розписку, датовану 08 червня 2017 року.
Через ухилення ОСОБА_2 від укладання договору купівлі-продажу 
ОСОБА_1 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси із позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Рішенням суду 
від 07 лютого 2019 року у справі № 523/7925/18, залишеним в силі в частині стягнення коштів постановою Одеського апеляційного суду від 02 червня 2020 року, було стягнуто з ОСОБА_2 кошти у розмірі 78 468,60 грн. Рішення набрало законної сили і наразі триває виконавче провадження № НОМЕР_1.
Однак, 02 жовтня 2020 року під час візиту до Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Велькова О. В. представник ОСОБА_1 ознайомився з матеріалами виконавчого провадження № НОМЕР_1 і виявив, що ОСОБА_2 зареєструвала свою частину домоволодіння шляхом виділення в одиницю, тобто у самостійний об`єкт нерухомості. Як зауважує позивач, домоволодіння є цілісним об`єктом і поділений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 лише юридично рішенням суду у справі № 523/13631/14-ц.
У подальшому, в листопаді 2015 року, при внесенні відомостей щодо права власності ОСОБА_2 державними реєстраторами органів Міністерства юстиції було фактично зареєстровано новий об`єкт нерухомості за тією ж самою адресою: 
АДРЕСА_1 , тобто допущено задвоєння адреси, що заборонено законом.
Позивач вважає, що є підстави стверджувати про невідповідність вимогам закону дій посадової особи Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Тимофєєва О. А. , державного реєстратора Одеського міського управління юстиції Ігнатова Д. В. із внесення запису про право власності за ОСОБА_2 , оскільки одночасне існування державної реєстрації кількох прав власності на один і той самий об`єкт нерухомого майна суперечить засадам офіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення прав на нерухоме майно, є порушенням чинного законодавства та інтересів позивача, за яким право власності на об`єкти нерухомості зареєстровано первинно та не припинялося.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Суворовський районний суд міста Одеси рішенням від 14 грудня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовив 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підставою прийняття державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Тимофєєвим О. А. рішення (індексний номер: 26258672) від 18 листопада 2015 року було рішення Суворовського районного суду 
м. Одеси від 25 березня 2015 року у справі № 523/13631/14-ц. Суд вважав, що у сторін існує рішення суду про виділ частини домоволодіння в натурі на підставі якого державний реєстратор дійшов правильного висновку про наявність у іншого власника права на майно.
Рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Тимофєєва О. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 26258672 від 18 листопада 2015 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про те, що власником житлового будинку АДРЕСА_1 є - ОСОБА_2 є законним та не порушує права позивача.
Місцевий суд вказував, що позивач як спадкоємець майна ОСОБА_1 не позбавлена можливості отримати новий номер для виділеної в натурі будівлі за рішенням суду.
Одеський апеляційний суд постановою від 06 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Суворовського районного суду 
м. Одеси від 14 грудня 2021 року змінив. 
Виключив з мотивувальної частини посилання суду на можливість позивача отримати новий номер для будівлі, виділеної в натурі за рішенням суду.
В решті рішення залишив без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновками місцевого суду про відсутність підстав для скасування рішень про державну реєстрацію прав, оскільки реєстратору було достатньо відомостей для встановлення наявності іншого співвласника спірного майна - з рішення суду про виділ частини домоволодіння в натурі.
Крім того, з реєстраційної справи суди встановили, що право власності було зареєстровано саме на виділену частину домоволодіння ОСОБА_2 відповідно до рішення Суворовського суду м. Одеси від 25 березня 2015 року. 
Також суди зауважили, що державна реєстрація права власності була здійснена з відкриттям розділу щодо виділеної в натурі частини будинку із господарськими спорудами.
Разом із тим апеляційний суд вважав помилковими висновки суду першої інстанції щодо можливості отримання нового номера для будівлі виділеного в натурі саме за рішенням суду.
Суд апеляційної інстанції зауважив, що оскільки рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року було виділено в натурі частину домоволодіння як відносно ОСОБА_2 , так і відносно ОСОБА_1 , позивач не позбавлена оформити виділену їй частину домоволодіння з присвоєнням виділеній частині нової адреси. Позивач не довела відсутності технічної можливості виділу домоволодіння в окрему одиницю з присвоєнням іншої адреси.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У травні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ростомов Г. А. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду 
від 06 квітня 2023 року в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.
Представник заявника зазначає, що суди обох попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позову та залишили поза увагою ту обставину, що ОСОБА_1 не може отримати свідоцтво про право на спадщину, адже здійснено реєстрацію об`єкта нерухомого майна за адресою, яка вже існує, крім того на момент внесення запису державним реєстратором мало місце обтяження за реєстровим № 8104257.
Касаційна скарга містить аргумент про те, що суди попередніх інстанцій не врахували правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 29 вересня 
2015 року у справі № 802/37191, висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах: від 12 червня 2018 року у справі № 823/378/16; 
від 07 серпня 2019 року у справі № 193/11/17; від 02 жовтня 2019 року у справі 
№ 587/2331/16-ц; від 03 квітня 2019 року у справі № 755/5072/17 та висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 17 жовтня 2018 року у справі 
№ 761/30803/17; від 27 березня 2019 року у справі № 465/950/13-ц; від 24 січня 
2019 року у справі № 815/6851/15; від 08 серпня 2019 року у справі № 826/17129/16 та від 19 грудня 2019 року у справі № 668/13762/14-а.
Суди також залишили поза увагою ту обставину, що ОСОБА_2 мала можливість на присвоєння самостійної адреси утвореному в результаті поділу майна, однак цього не зробила. 
Узагальнені доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу
У поданому у червні 2023 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу представник Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради - Рижко К. у задоволенні касаційної скарги просить відмовити, а оскаржені судові рішення залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість її доводів. Вказує, що оскаржувані рішення приймались державними реєстраторами іншого суб`єкта державної реєстрації, які не були підзвітні та не являються на теперішній час службовими чи посадовими особами Управління. Тому ним не можуть надаватися пояснення щодо оскаржених рішень.
У поданих у липні 2023 року до Верховного Суду відзивах на касаційну скаргу представник відповідачів Міністерства юстиції України та Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - Мартинюк О. у задоволенні касаційної скарги просить відмовити, а оскаржені судові рішення залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість її доводів.
Представник зазначає, що прийняття рішення про державну реєстрацію є виключними повноваженням державного реєстратора. Відповідачі та їх структурні підрозділи не є суб`єктами державної реєстрації прав, не здійснюють державну реєстрацію прав, не скасовують записи про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 02 червня 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу № 523/15536/20 з місцевого суду.
14 червня 2023 року справа № 523/15536/20 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суворовський районний суд м. Одеси рішенням від 25 березня 2015 року у справі 
№ 523/13631/14-ц, яке набрало законної сили 23 вересня 2015 року задовольнив позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спільною власністю, виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності в натурі, про визнання права власності.
Виділив в натурі у власність ОСОБА_2 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складаються з частини житлового будинку літ. «А- 1ж», з прибудовою літ. «а»: 1/2 частини - веранди І, площею - 13,4 кв. м; II - ванна, площею - 6,2 кв. м; 1-1 - коридор, площею - 5,2 кв. м; № 1-4 житлова кімната, площею - 22,3 кв. м; 1-5 - житлова кімната, площею - 
6,4 кв. м. Всього загальною площею - 46,6 кв. м, у тому числі житлова - 28,7 кв. м, а також 1/2 частину мощення І, 1/2 частину огородження №№ 1-3, 4; 
Виділив в натурі у власність ОСОБА_1 40/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складаються з частини житлового будинку літ. «А-1ж», з прибудовою літ. «а» 1/2 частини - веранди І, площею - 13,4 кв. м; 1-2 - житлова кімната, площею - 13 кв. м; 1-3 - житлова кімната, площею - 11,1 кв. м; загальною площею - 30,6 кв. м, у тому числі житлова - 24,1 кв. м, а також надвірні споруди: літ. «Ж» - вбиральня; 1/2 частину мощення І; 1/2 частину огорожі №№ 1-3, 4. 
Визнав за ОСОБА_2 право власності на виділені в натурі 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складаються з частини житлового будинку літ. «А- 1ж», з прибудовою літ. «а»: 1/2 частини - веранди І, площею - 13,4 кв. м; II - ванна, площею - 6,2 кв. м; 1-1 - коридор, площею - 5,2 кв. м; № 1-4 - житлова кімната, площею - 22,3 кв. м; 1-5  - житлова кімната, площею - 6,4 кв. м. Всього загальною площею - 46,6 кв. м, у тому числі житлова 28,7 кв. м, а також - 1/2 частину мощення І; 1/2 частину огородження 
№№ 1 - 3, 4 без врахування самовільно збудованих приміщень: сараїв «Г», «Е», навіс «Д», «З» -гараж.
Визнав за ОСОБА_1 право власності на виділені в натурі 40/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складаються з частини житлового будинку літ. «А-1ж», з прибудовою літ. «а»: 1/2 частини - веранди І, площею - 13,4 кв. м; 1-2 - житлова кімната, площею - 13 кв. м; 1-3 - житлова кімната, площею - 11,1 кв. м, загальною площею - 30,6 кв. м, у тому числі житлова - 24,1 кв. м, а також надвірні споруди: літ. «Ж» - вбиральня; 1/2 частину мощення І; 1/2 частину огорожі №№ 1-3, 4. Без врахування самовільно збудованих приміщень: сараїв «Г», «Е», навіс «Д», «З» -гараж.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за частину частки у праві спільної часткової власності у розмірі 4 769 грн.
Виділив у користування ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 377 кв. м, що розташована з приляганням до правої бічної і задньої межі, що включає, в тому числі площу зайняту під частиною будинку і надвірною будовою літ. «Ж» -вбиральня. В`їзд на виділену земельну ділянку ОСОБА_1 здійснювати через ділянку загального користування з боку вул. Отамана Чепіги (колишня Бондарева) з організацією окремого в`їзду з пристроєм в`їзних воріт у огородженні фасадної кордону
Виділив у користування ОСОБА_2 земельну ділянку площею 377 кв. м, що складається з двох частин: I - частина, площею 210 кв. м, що розташована з приляганням до фасадної і правої межі земельної ділянки, що включає, в тому числі, площу зайняту під частиною будинку; II - частина, площею 167 кв. м, що розташована з приляганням до лівої і задньої зовнішньої межі. В`їзд на земельну ділянку, що виділяється ОСОБА_2 , здійснювати через існуючі в`їзні ворота.
Сполучення між частками, що виділяються пропонується здійснювати через ділянку загального користування.
Визначив межі між земельними ділянками, що виділяються ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином:
- межа, що відокремлює земельну ділянку, що виділяється у користування ОСОБА_1 встановлюються наступним чином:
від правої бічної межі земельної ділянки із точки розташованої з відступом 17,38 м від фасадної межі по прямій лінії довжиною 1,29 м до зовнішньої стіни будинку 
літ. «А-1ж»; далі по осях міжквартирних перегородок, що відокремлюють квартири співвласників на всю їх довжину до перетину з зовнішньою стіною прибудови літ. «а»; поворот праворуч по зовнішній межі зовнішньої стіни прибудови літ. «а» загальною довжиною 3,60 м; далі по прямій лінії продовження довжиною 1,1 м до точки розташованої з відступу 2,5 м від лівої бічної межі і 22,70 м (11,50+6,57+3,60+1,10) від фасадної межі; поворот праворуч по прямій лінії довжиною 2,53 м у напрямку до правої бічної межі; поворот ліворуч по прямій лінії довжиною 33 м до перетину з задньої межі до точки, розташованої з відступом від лівої бічної межі 5,03 м;
- межа, що відокремлює земельну ділянку, що виділяється у користування ОСОБА_2 встановлюються наступним чином:
І частина площею 210 кв. м, що розташована з прилеглим до фасаду та правої зовнішньої межі земельної ділянки, включаючи у тому числі площу зайняту під частиною будинку.
Від фасадної межі земельної ділянки із точки розташованої з відступом 2,50 м від лівої бічної межі по прямій лінії довжиною 11,50 м до кута зовнішньої стіни прибудови літ. «а» і далі по зовнішній межі прибудови літ. «а» зовнішньої стінки загальною довжиною 6,57 м; поворот праворуч по осях міжквартирних перегородок, що відокремлюють квартири співвласників на всю їх довжину до перетину з зовнішньою стіною будинку літ. «А-1ж», яка орієнтована на праву бічну межу; далі по прямій лінії продовження довжиною 1,29 м до перетину з правою бічною межею в точці, розташованій з відступом 17,38 м від фасадної межі.
II частина площею 167 кв. м, розташована з приляганням до лівої і задньої зовнішньої межі.
Від лівої бічної межі земельної ділянки із точки розташованої з відступом 22,70 м від фасадної межі по прямій лінії довжиною 5,03 м (2,50+2,53) у напрямку до правої бічної межі; поворот ліворуч по прямій лінії довжиною 33 м до перетину з заднім кордоном до точки, розташованої з відступом від лівої бічної межі 5,03 м.
Виділив у спільне користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 57 кв. м, межі якої встановлюються наступним чином:
від фасадної межі земельної ділянки із точки розташованої з відступом 2,50 м від лівої бічної межі по прямій лінії довжиною 11,50 м до кута зовнішньої стіни прибудови 
літ. «а» і далі по зовнішній межі зовнішньої стіни прибудови літ. «а» загальною довжиною 10,17 м (6,57+3,6); далі по прямій лінії продовження довжиною 1,1 м до точки, розташованої з відступом 2,5 м від лівої бічної межі і 22,70 м (11,50+6,57+3,60+1,10) від фасадної межі; поворот наліво по прямій лінії довжиною 
2,5 м до перетину з лівою бічною межею до точки, розташованої з відступом 22,7 м від фасадної межі.
Припинив спільну частку власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 .
Зобов`язав ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 користуватись часткою, яка виділена в натурі у житловому будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 .
15 січня 2018 року Суворовський районний суд м. Одеси ухвалою задовольнив частково заяву ОСОБА_2 про виправлення описок у рішенні Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року. 
Ухвалив внести виправлення у рішення Суворовського районного суду м. Одеси                     від 25 березня 2015 року:
1) у реченні - «Виділити в натурі у власність ОСОБА_2 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складаються з…» замість - «1/2 частини - веранди І, площею - 13,4 кв. м» читати - «1/2 частини - веранди І, площею 6,5 кв. м від загальної площі веранди І»; 
2) у реченні - «Виділити в натурі у власність ОСОБА_1 40/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складаються з…» замість - «1/2 частини -веранди І, площею - 13,4 кв. м» читати - «1/2 частини - веранди І, площею - 6,5 кв. м, від загальної площі веранди І»; 
3) у реченні «Визнати за ОСОБА_2 право власності на виділені в натурі 60/100 частин житлового будинку 
АДРЕСА_1 , що складаються з …» замість - «1/2 частини - веранди І, площею - 
13,4 кв. м» читати - «1/2 частини - веранди І, площею - 6,5 кв. м, від загальної площі веранди І»;
4) у реченні «Визнати за ОСОБА_1 право власності на виділені в натурі 40/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складаються з …» замість - «1/2 частини - веранди І, площею - 
13,4 кв. м» читати - «1/2 частини - веранди І, площею - 6,5 кв. м, від загальної площі веранди І».
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 23 вересня 2015 року рішення Апеляційного суду Одеської області 
від 27 травня 2015 року скасував, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2015 року залишив в силі (а. с. 181 - 184 том 1).
Суворовський районний суд м. Одеси рішенням від 10 листопада 2016 року у справі № 523/12845/16-ц, яке набрало законної сили 24 січня 2017 року, вселив 
ОСОБА_2 у виділену їй в натурі рішенням Суворовського районного суду 
м. Одеси від 25 березня 2015 року (справа № 523/13631/14-ц) частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
18 листопада 2015 року рішенням № 26258672 державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Тимофєєв О. А., розглянувши прийняту 11 листопада 2015 року заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (реєстраційний номер 14243452), яку подала ОСОБА_2 про проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований за адресою - 
АДРЕСА_1 , керуючись частиною другою статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктом 20 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, вирішив провести державну реєстрацію права власності на житловий будинок що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , ПН: НОМЕР_2; відкрити розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна, загальною площею 46,6 кв. м, житловою площею 28,7 кв. м, крім самовільно зведених сараїв 
літ. «Г», «Е», навісу літ. «Д», гаражу літ. «З» (з перенесенням обтяження № 8104257).
11 листопада 2015 року державний реєстратор Одеського міського управління юстиції Ігнатов Д. В. вчинив запис про право власності № 12150817 на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року у справі 
№ 523/15631/14-ц, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року у справі № 523/15631/14-ц щодо приватної власності ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Опис об`єкта: частина житлового будинка літ. «А-1ж» з прибудовою літ. «а»: 1/2 частини - веранди І, площею - 13,4 кв. м; ІІ - ванна, площею - 6,2 кв. м; 1-1 коридор, площею - 5,2 кв. м; № 1-4 житлова кімната, площею - 22,3 кв. м; 1-5 житлова кімната, площею - 6,4 кв. м; 1/2 частина вимощення І; 1/2 частина огородження № 1-3, 4. Без врахування самовільно побудованих приміщень сараїв літ. «Г», «Е», навіс літ. «д», «З» - гараж.
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з вимогами 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з вимогами частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
За нормами частини першої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Згідно з вимогами статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до норм статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Право власності та інші речові права на нерухоме майно, яке утворилося внаслідок поділу або виділу частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єктів нерухомого майна, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).
При цьому, відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом.
Пунктом 1 частини першої статті 4 Закону державній реєстрації прав підлягають право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва.
В силу положень частини другої статті 9 Закону (станом на дату рішення про державну реєстрацію 18 листопада 2015 року), державний реєстратор:
1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав;
2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав;
3) відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи;
4) веде реєстраційні справи щодо об`єктів нерухомого майна;
5) присвоює реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації;
6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;
7) надає інформацію з Державного реєстру прав або відмовляє у її наданні у випадках, передбачених цим Законом;
8) у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень;
8-1) під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та оформлені в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов`язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо оформлених речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки;
9) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України. Нотаріус як спеціальний суб`єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону.
За нормами частини третьої статті 10 Закону відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, мають відповідати даним реєстраційної справи, яка містить документовані записи щодо прав на нерухоме майно та їх обтяжень. У разі їх невідповідності пріоритет мають дані реєстраційної справи.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно ті їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень суду, що набрали законної сили.
Відповідно до статті 20 вказаного Закону, у Державному реєстрі прав на кожний об`єкт нерухомого майна, право власності на який заявлено вперше, за рішенням державного реєстратора відкривається відповідний розділ та реєстраційна справа. Розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються на підставі рішення державного реєстратора у разі: 1) знищення об`єкта нерухомого майна; 
2) поділу, об`єднання об`єкта нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна.
Згідно з частинами першою, другою статті 21 Закону, у разі поділу об`єкта нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна відповідний розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються, реєстраційний номер цього об`єкта скасовується. Водночас для кожного з новостворених об`єктів нерухомого майна відкривається новий розділ Державного реєстру прав і нова реєстраційна справа, кожному з таких об`єктів присвоюється новий реєстраційний номер. Записи про речові права та їх обтяження щодо об`єкта, який поділяється, або при виділі частки із цього об`єкта переносяться до розділів Державного реєстру прав, що відкриті на кожний новостворений об`єкт. Якщо правочином або актом відповідного органу встановлено, що речові права та їх обтяження не поширюються на всі новостворені об`єкти нерухомого майна, записи про такі права та обтяження переносяться лише до розділів, відкритих для новостворених об`єктів, яких вони стосуються.
Водночас, статтями 23, 24 Закону визначено перелік підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, а також перелік підстав для відмови в державній реєстрації прав.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 18 Закону свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається: у разі виділення окремого об`єкта нерухомого майна зі складу об`єкта нерухомого майна, що складається із двох або більше об`єктів.
Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 цього Закону).
Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18).
Відповідно до пункту 57 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 
2013 року № 868 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна, що утворився у результаті поділу, виділу частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єктів нерухомого майна, проводиться державним реєстратором органу державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на кожний новостворений об`єкт нерухомого майна.
На підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав щодо об`єкта нерухомого майна, який поділяється, частка з якого виділяється, або щодо об`єктів нерухомого майна, які об`єднуються, державний реєстратор на кожний новостворений об`єкт відкриває відповідний розділ у Державному реєстрі прав, присвоює реєстраційний номер такому об`єкту та формує реєстраційну справу відповідно до законодавства.
Державний реєстратор переносить записи Державного реєстру прав про речові права та їх обтяження щодо об`єкта нерухомого майна, який поділяється, частка з якого виділяється, або щодо об`єктів нерухомого майна, які об`єднуються, до розділів Державного реєстру прав, відкритих на кожний з новостворених об`єктів нерухомого майна.
Державний реєстратор після проведення державної реєстрації права власності на один із новостворених об`єктів нерухомого майна в разі відсутності державної реєстрації права власності на інший новостворений об`єкт нерухомого майна не пізніше наступного робочого дня з моменту прийняття рішення про державну реєстрацію прав надсилає власникові такого об`єкта письмове повідомлення про проведення державної реєстрації права власності на один з новостворених об`єктів, в якому рекомендує звернутися до органу державної реєстрації прав з метою проведення державної реєстрації права власності на інший новостворений об`єкт.
Державний реєстратор приймає рішення про закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи, відкритих щодо об`єкта нерухомого майна, який поділяється, частка з якого виділяється, або щодо об`єктів нерухомого майна, які об`єднуються, після проведення державної реєстрації права власності щодо всіх новостворених об`єктів нерухомого майна, яке оформляє в одному примірнику.
Державний реєстратор закриває розділ Державного реєстру прав та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна, який поділяється, частка з якого виділяється, або щодо об`єктів нерухомого майна, які об`єднуються, після долучення до реєстраційної справи відповідних документів.
Пунктом 58 вказаного Порядку передбачено, що для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на об`єкт нерухомого майна, який поділяється (у тому числі у результаті виділення окремого об`єкта нерухомого майна із складу об`єкта нерухомого майна, що складається з двох або більше об`єктів) або частка з якого виділяється, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на об`єкт нерухомого майна, який поділяється або частка з якого виділяється, подає: технічні паспорти на новостворені об`єкти нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння новоствореному об`єкту нерухомого майна окремої адреси.
Згідно з пунктом 2.2. Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18 червня 2007 року, поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна провадиться відповідно до законодавства з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
Суди встановили, що рішенням місцевого суду спірний будинок з господарськими спорудами було поділено в натурі. 
Також суди встановили, що реєстрація права власності 18 листопада 2015 року відбулась з відкриттям нового розділу на об`єкт нерухомого майна загальною площею 46,6 кв. м крім самовільно зведених сараїв та з перенесенням обтяження 
№ 8104257 (а. с. 221).
Таким чином, враховуючи вищенаведені норми та встановлені у справі фактичні обставини, колегія суддів вважає правильним висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки на час вчинення реєстраційних дій у державного реєстратора не було підстав для відмови у їх вчиненні, крім того державний реєстратор переніс обтяження № 8104257, яке виникло 02 грудня 
1982 року. 
Вищенаведеним також спростовуються аргументи касаційної скарги про те, що позивач позбавлена можливості реалізувати своє право на спадкування у зв`язку із тим, що ОСОБА_2 зареєструвала право власності на виділену їй частину будинку з господарськими спорудами, а також про те, що державний реєстратор не мав права вчиняти реєстраційних дій щодо майна, відносно якого було зареєстроване обтяження.
Крім того, як вбачається з реєстраційної справи, право власності було зареєстровано саме на виділену частину домоволодіння ОСОБА_2 , відповідно до рішення Суворовського суду м. Одеси від 25 березня 2015 року, а тому помилковими є доводи апелянта, що відповідачем було зареєстровано право власності на будинок в цілому.
Щодо аргументів касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 29 вересня 
2015 року у справі № 802/37191, Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постановах: від 12 червня 2018 року у справі № 823/378/16; від 07 серпня 2019 року у справі № 193/11/17; від 02 жовтня 2019 року у справі № 587/2331/16-ц; від 03 квітня 2019 року у справі № 755/5072/17 та висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 17 жовтня 2018 року у справі № 761/30803/17; від 27 березня 
2019 року у справі № 465/950/13-ц; від 24 січня 2019 року у справі № 815/6851/15; 
від 08 серпня 2019 року у справі № 826/17129/16 та від 19 грудня 2019 року у справі 
№ 668/13762/14-а колегія суддів доходить таких висновків.
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).
На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).
Верховний Суд України у постанові від 29 вересня 2015 року у справі № 802/37191, дійшов висновку, що державні реєстратори під час проведення державної реєстрації речових прав зобов`язані перевіряти інформацію про наявність або відсутність вже зареєстрованих прав з метою недопущення одночасного існування їх подвійної державної реєстрації.
Одночасне існування державної реєстрації кількох прав власності на один і той самий об`єкт нерухомого майна суперечить засадам офіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення прав на нерухоме майно, є порушенням чинного законодавства та інтересів позивача, за яким право власності на будинок зареєстровано первинно та не припинялося (наведену правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі 
№ 823/378/16, від 07 серпня 2019 року у справі № 193/11/17 та від 02 жовтня 
2019 року у справі № 587/2331/16-ц).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі 
№ 755/5072/17 (провадження № 14-100цс19) зазначила, що згідно з пунктом 6 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено в разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна.
Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 761/30803/17 в рамках розгляду справи за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження від 11 квітня 2013 року № 201 «Про затвердження висновку щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна нежилого офісного приміщення АДРЕСА_1» касаційний суд погодився із висновком суду першої інстанції, який вважав, що Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, приймаючи оспорюване рішення про затвердження висновку Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна, діяла всупереч вимогам чинного законодавства. Такий висновок обґрунтовано тим, що відповідачем без належних правових підстав об`єктам нерухомого майна присвоєну іншу поштову адресу - АДРЕСА_2, натомість як у висновку Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради вказано їх поштову адресу - АДРЕСА_3.
У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 465/950/13-ц Верховний Суд у задоволенні позову про виділ в натурі частки з нерухомого майна відмовив, враховуючи, що той з об`єктів нерухомого майна (житлове приміщення), з якого суди виділили частку перестав існувати як окремий об`єкт.
Верховний Суд у постанові від 24 січня 2019 року у справі № 815/6851/15 вказав, що оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою, то обмеження прав власника, накладені ухвалою суду на нерухоме майно позивача, стосується й земельної ділянки, яка розташована під цим об`єктом. Вважав, що наявність в Єдиному реєстрі заборон запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте.
У постанові від 08 серпня 2019 року у справі № 826/17129/16 Верховний Суд у справі за позовом релігійної громади Парафії Ікони Божої Матері «Утолі моя печалі» у Святошинському районі м. Києва Української православної церкви Київського патріархату до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа - перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії погодився з висновком суду апеляційної інстанції про законність та обґрунтованість рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову у державній реєстрації права власності на будівлю за релігійною громадою Парафії Ікони Божої Матері «Утолі моя печалі» у Святошинському районі 
м. Києва Української Православної Церкви Київського Патріархату. За обставинами цієї справи позивач звернувся до відповідача з вимогою здійснити реєстраційні дії щодо новоствореного нерухомого майна. Позовні вимоги тим, що відповідач безпідставно відмовив позивачу у реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна посилаючись на те, що згідно з інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно за № 1416066 та № 1450792. 
Отже, висновки у наведених представником заявника справах, на які він посилається у касаційній скарзі, та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із справ суди виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Верховний Суд у постанові від 19 грудня 2019 року у справі № 668/13762/14-а погодився із висновком суду апеляційної інстанції, що законодавство не містить жодних обмежень прав власників об`єктів нерухомого майна у наданні самостійних адрес об`єктам нерухомого майна, що утворилися у випадку поділу об`єктів нерухомого майна, але пов`язані конструктивними елементами, що забезпечують їх цілісність та необхідні технічні умови їх функціонування.
Висновки апеляційного суду наведеній у цій справі правові позиції не суперечать, адже як правильно вказував суд апеляційної інстанції позивач не позбавлена права  оформити виділену їй частину нерухомого майна з присвоєнням виділеній частині нової адреси. 
Таким чином, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, на яку посилається представник позивача у касаційній скарзі, не підтвердилася.
Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судами попередніх інстанцій фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

 
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, нема.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2021 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Одеського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | І. В. Литвиненко
| А. І. Грушицький
| Є. В. Петров