Номер провадження: 22-ц/813/2832/24 
Справа № 523/5067/23
Головуючий у першій інстанції Кремер І.О.
Доповідач Стахова Н. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський 
апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Стахової Н.В.,
суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В..
за участю секретаря
судового засідання - Булацевської Я.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського
апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2023 року, постановленого у складі судді Кремер І.О., в приміщенні того ж суду, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон,
ВСТАНОВИВ:
       У березні 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Потапова Сніжана Михайлівна, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Обґрунтовуючи вимоги даного позову, вказує на те, що з 2015 року проживала з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у них народилася дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок повномасштабного вторгнення РФ на територію України, окупації російськими військами м. Каховка, Херсонської області, нею було прийнято рішення про виїзд разом із дитиною за межі України. Наразі у неї відкрита віза до Канади, куди вона має намір виїхати разом із дитиною на один рік. Відповідач ОСОБА_1 залишився на окупованій території України, зв`язку з ним немає, що унеможливлює отримання від батька дитини дозволу на виїзд дитини за кордон. Для того, щоб подати заявку на видачу візи до Канади на дитину до 18 років необхідно надали дозвіл від матері/батька, які не подорожують з дитиною або документ про повну опіку над дитиною, або судове рішення про надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька. Позивач зазначає, що ОСОБА_2 немає на меті залишитися з дитиною в Канаді на постійне місце проживання. У зв`язку з цим, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі матері ОСОБА_2 , без згоди батька - ОСОБА_1 в країну Канада терміном з 01.05.2023 року до 01.05.2024 року.
       Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2023 року позовну заяву представника позивача Потапової Сніжани Михайлівни в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон задоволено. Суд надав дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі матері ОСОБА_2 без згоди батька ОСОБА_1 до країни Канада терміном з дати набрання судовим рішенням законної сили до 01 травня 2024 року. 
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2023 року скасувати, та ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
       Доводами апеляційної скарги є те, що позивачка має відкриту візу на виїзд до країни Канада терміном з 22.02.2023 по 17.05.2031, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон, що свідчить про те, що вона має намір отримати візу малолітньому сину ОСОБА_4 та не має намір його повертати на територію України, принаймні на час відкритої візи позивачки, оскільки в матеріалах справи відсутні квитки на зворотній рейс та будь які інші докази щодо повернення сина до України. Також позивач не зазначає мету та причини поїздки до Канади, місце проживання сина. Ухвалюючи рішення суд порушив положення статей 141, 157 СК України без зазначення певної адреси проживання малолітньої дитини, зокрема проживання ОСОБА_2 за межами України разом з малолітньою дитиною, внаслідок чого він як батько буде позбавлений можливості приймати участь у вихованні сина. Суд також не врахував визначені ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого він як батько фактично позбавлений можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею. 
       У судове засідання сторони не з`явилися, належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. 
        Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах
верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Неможливість отримання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньому сину сторін на переконання суду суперечить законним правам і інтересам дитини. Позивачка у зв`язку з військовою агресією РФ проти України та окупацією російськими військами м. Каховка Херсонської області має намір тимчасово виїхати за кордон терміном до 01.05.2024, батько дитини знаходиться на окупованій території України у зв`язку з чим з ним відсутній зв`язок, що ускладнює отримання від нього відповідного дозволу на виїзд дитини, враховуючи, що судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування за кордон.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду, оскільки він ґрунтується на вимогах закону та відповідає фактичним обставинам справи. 
       Судом встановлено,  що з 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у м. Каховка Херсонської області.
За час спільного проживання у сторін народилася дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 від 04.02.2015 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Каховка реєстраційної служби Каховського міськрайонного управління юстиції у Херсонській області. 04 лютого 2015 року. 
Внаслідок повномаштабного вторгнення РФ на територію України, окупації російськими військами м. Каховка, Херсонської області, позивачкою було прийнято рішення про виїзд разом із дитиною за кордон строком на рік.
Позивачка ОСОБА_2 має відкриту візу на виїзд до Канади терміном з 22.02.2023 року по 17.05.2031 року, що підтверджується наявою в матеріалах справи копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон.
Із позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 залишився на окупованій території України, зв`язку з ним немає, що унеможливлює отримання від батька дитини дозволу на виїзд дитини за кордон. Докази протилежного стороною відповідача суду надано не було.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).
Пунктами 3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших         осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.
Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися в супереч інтересам дитини.
Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків, за відсутності згоди другого з батьків, на підставі рішення суду, може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.
У Постанові від 04.07.2018 у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 235/139/16-ц (N 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини.
У своїй Постанові від 04.07.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.
Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.
Неможливість отримання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньому сину сторін на переконання суду суперечать законним правам і інтересам дитини. Будь - яких обмежень для реалізації права на виїзд за межі України неповнолітнього сина сторін не має.
Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо того, що позивачка у зв`язку з військовою агресією РФ проти України та окупацією російськими військами м. Каховка Херсонської області має намір тимчасово виїхати за кордон терміном до 01.05.2024 року, батько дитини знаходиться на окупованій території України, у зв`язку з чим з ним відсутній зв`язок, що ускладнює отримання від нього відповідного дозволу на виїзд дитини.
Доводи скаржника щодо того, що позивачка має намір залишитися в Канаді, та він не зможе далі спілкуватися з дитиною, до уваги не приймаються, оскільки це є припущенням відповідача.
Посилання відповідача на те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, є недоречними, оскільки суд надав дозвіл на виїзд малолітньої дитини у супроводі матері ОСОБА_2 до країни Канада з дати набрання рішенням сили законної сили та до 01 травня 2024 року. 
Відсутність зворотніх квитків також не свідчить про намір позивачки залишитися у країні Канада. 
Крім того, виїзд дитини за кордон не пов`язаний із виїздом на постійне місце проживання або довгострокове перебування за межами України, а право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини ніяким чином не порушується і не обмежується.
Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін є ухвалення судом рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на зазначене та відсутність порушень норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення судом першої інстанції апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та залишення без змін рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2023 року. 
Керуючись ст.ст. 367,374,375, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів, 

                               ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови - 08 березня 2024 року. 

Судді