ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 лютого 2024 року
м. Київ
Справа № 686/13590/16-к
Провадження № 51-4261 км 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої  судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                       ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                                      ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                            ОСОБА_5 ,
захисників (відеоконференція)                                     ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
виправданих (відеоконференція)                                 ОСОБА_8 ,
                                                                                                ОСОБА_9 
потерпілої (відеоконференція)                                      ОСОБА_10 ,
представника потерпілої (відеоконференція)          ОСОБА_11 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 02 червня 2023 року та представника потерпілої ОСОБА_10   адвоката ОСОБА_11 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 грудня 2022 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 02 червня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016240000000077, за обвинуваченням: 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Кременчуки Красилівського району Хмельницької області, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого;
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця с. Лютарка Ізяславського району Хмельницької області, мешканця АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 365 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної  інстанцій обставини
Згідно з висунутим обвинуваченням ОСОБА_8 , перебуваючи на посаді начальника відділу нагляду і безпеки Замкової виправної колонії (№ 58), та ОСОБА_9 , перебуваючи на посаді заступника чергового помічника начальника Замкової виправної колонії (№ 58), являючись службовими особами, а також працівниками правоохоронного органу, перевищуючи свої службові повноваження, що супроводжувались застосуванням насильства та спеціальних засобів, умисно спричинили тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_12 , від яких останній помер, за наступних обставин.
На виконання вказівки начальника управління Державної пенітенціарної служби України в Хмельницькій області від 20.10.2015 № 24/6110 та наказу начальника Замкової виправної колонії (№58) від 20.10.2015 № Б-51 до Хмельницького слідчого ізолятора (м. Хмельницький, вул. Кам`янецька, 39) відряджено 10 працівників Замкової виправної колонії (№ 58), у тому числі ОСОБА_8 та             ОСОБА_9 , яких було екіпіровано спецзасобами гумовими кийками ПР-73 та газовими балончиками сльозоточивої та дратівливої дії «Кобра - 1», які 21.10.2015 о 16 год. 40 хв. прибули до господарських будівель Хмельницького слідчого ізолятора.
На вказаному місці ОСОБА_13 повідомив працівникам Замкової виправної колонії № 58 мету прибуття до Хмельницького слідчого ізолятора, а саме посилення постів, проведення обшуків, здійснення особистого обшуку та конвоювання засудженого ОСОБА_12 .
Близько 17.30 год. ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у коридорі першого поверху приміщення корпусу № 1 Хмельницького слідчого ізолятору, куди ОСОБА_14 супроводив ОСОБА_12 , роз`яснили останньому, що на виконання вироку Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 07.11.2012 року буде здійснено його етапування в Сокальську виправну колонію № 47, в зв`язку з чим запропонували йому для проведення повного обшуку пройти в розташовану на першому поверсі корпусу № 1 кімнату для проведення обшуку.
ОСОБА_12 , не бажаючи виконувати законні вимоги ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , перебуваючи біля вхідних дверей кімнати обшуку, з метою перешкоджання проведення особистого обшуку та етапування, вчинив активні дії та опір, а саме різко завдав удар дверима в область правого плеча ОСОБА_8 , внаслідок чого спричинив тілесні ушкодження у вигляді закритого вивиху правої плечової кістки, після чого вирвав з рук ОСОБА_9 спеціальний засіб гумовий кийок, за допомогою якого завдав останньому удар по правій руці, спричинивши закритий перелом метаепіфізу п`ятої п`ясної кістки. 
Внаслідок вищезазначених дій ОСОБА_12 у ОСОБА_8 та             ОСОБА_9 виник умисел на завдання йому тілесних ушкоджень, а тому, здійснюючи подальші дії, спрямовані на проведення особистого обшуку               ОСОБА_12 , вони перевищили свої службові повноваження при застосуванні заходів фізичного примусу, направлених на подолання опору останнього.
Зокрема ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , діючи разом і намагаючись повалити ОСОБА_12 на підлогу та закрутити руки за спину для одягнення металевих наручників, здолали опір останнього, й після його припинення за допомогою наявних у них спецзасобів - гумових кийків, в порушення вимог розділу V п. 2.6 Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів, достовірно знаючи про заборону нанесення ударів спецзасобом гумовим кийком в область голови особи, перевищуючи свої службові повноваження, супроводжуючи це застосуванням насильства та спеціальних засобів, тобто дій, які явно виходять за межі наданих їм прав та повноважень, умисно у невстановленій слідством черговості, сукупно завдали кулаками, ногами та наявними при них гумовими кийками численні удари в різні частини тіла ОСОБА_12 , у тому числі не менше 19 ударів в область голови.
Після цього ОСОБА_8 та ОСОБА_9 супроводили ОСОБА_12 до службового автомобіля, де інші працівники Замкової виправної колонії № 58 завели його в середину салону автомобіля.
Внаслідок дій ОСОБА_8 та ОСОБА_9 потерпілому ОСОБА_12 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження від яких, перебуваючи в автомобілі, у нього різко погіршилось самопочуття, після чого близько 18.30 год. його було доставлено до медичної частини Хмельницького слідчого ізолятора, де, незважаючи на вжиті реанімаційні заходи працівниками швидкої медичної допомоги, о 18.40 год. від отриманих тілесних ушкоджень він помер.
Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області вироком від 12 грудня 2022 року визнав ОСОБА_8 та ОСОБА_9 невинуватими у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 365 КК України, та виправдав їх на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КК України у зв`язку з недоведеністю, що кримінальні правопорушення вчинені обвинуваченими.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та Управління державної пенітенціарної служби України в Хмельницькій області суд залишив без розгляду.
Виправдовуючи ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , суд першої інстанції визнав недопустимими та неналежними надані стороною обвинувачення докази у зв`язку з отриманням їх неуповноваженими особами.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 02 червня 2023 року апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Прокурор вважає, що ухвала Хмельницького апеляційного суду від 02 червня 2023 року не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного визнання доказів недопустимими.
Зокрема, визнаючи недопустимими докази, отримані слідчим ОСОБА_15 , суд вказав, що в матеріалах провадження відсутнє рішення уповноваженої особи про визначення слідчого/групи слідчих для проведення досудового розслідування, однак поза увагою суду залишилось те, що слідчий ОСОБА_15 вніс відомості про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР у цьому кримінальному провадженні. 
Зазначені відомості були перевірені реєстратором ОСОБА_16 , який є керівником органу досудового розслідування, і який підтвердив внесені слідчим відомості, що відображено у витягу з ЄРДР. На переконання прокурора, таке підтвердження є належною реалізацією керівником своїх повноважень щодо визначення слідчого.
Також прокурор вважає безпідставним визнання недопустимими доказів, отриманих слідчим ОСОБА_17 , який провів невідкладні слідчі дії до внесення відомостей в ЄРДР, зокрема огляд місця події та огляд трупа.
Крім цього, прокурор зазначає, що постанова про виділення матеріалів кримінального провадження від 26 травня 2016 року відповідає вимогам КПК України і містить всі необхідні відомості.
Також прокурор не вбачає підставою для визнання доказів у справі недопустимими відсутність у матеріалах кримінального провадження постанови прокурора про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу, а саме передачу кримінального провадження з Хмельницького МВ УМВС України в Хмельницькій області до прокуратури Хмельницької області. 
Зокрема прокурор посилається на те, що справу було передано для проведення досудового розслідування з дотриманням правил підслідності, досудове розслідування проведено уповноваженим органом, тому відсутні підстави стверджувати, що докази отримані неуповноваженими особами. 
Крім цього, прокурор зазначає, що в матеріалах кримінального провадження № 12015240010006246, з якого 26 травня 2016 року були виділені матеріали провадження щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за № 42016240000000077, наявна така постанова прокурора про передачу кримінального провадження за підслідністю, однак вона як документ до іншого провадження не виділялась, оскільки не є доказом.
При цьому, прокурор, посилаючись на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17) зазначає, що суд першої інстанції у вироку не вказав, які саме конвенційні чи конституційні права обвинувачених були звужені чи обмежені встановленим порушенням вимог КПК України.
Всі ці обставини залишились без належної оцінки апеляційного суду, тому прокурор вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Представник потерпілої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 у своїй касаційній скарзі просить скасувати зазначені вище вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог також посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17) і вважає, що у вироку суду першої інстанції відсутні висновки щодо того, яким чином встановлені судом процесуальні порушення в ході досудового розслідування вплинули на конвенційні або конституційні права людини, чи було їх порушено і в чому полягають такі порушення.
Також представник вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки апеляційний суд не надав відповіді на всі доводи його апеляційної скарги, не дослідив повторно докази, а зосередився виключно на висновках суду першої інстанції.
Крім цього, прокурор подав доповнення до касаційної скарги, у яких посилається на безпідставність висновків суду про відсутність процесуального документа про передачу кримінального провадження до іншого органу і долучає копію постанови прокурора від 23 жовтня 2015 року про визначення підслідності.
Захисники в інтересах ОСОБА_9 та ОСОБА_8 подали заперечення на касаційні скарги прокурора та представника потерпілого, в яких просили залишити їх без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.
Також захисники подали заперечення на доповнення до касаційної скарги прокурора, у яких заперечують проти дослідження долученої прокурором до поданих доповнень до касаційної скарги постанови про визначення підслідності від 23 жовтня 2015 року і просять залишити оскаржувані судові рішення без змін.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримала касаційну скаргу прокуратури і частково підтримала касаційну скаргу представника потерпілої. 
Представник потерпілої підтримав свою касаційну скаргу і частково підтримав касаційну скаргу прокурора.
Потерпіла підтримала обидві касаційні скарги. 
Захисники та виправдані заперечували проти задоволення касаційних скарг прокурора і представника потерпілої, просили їх відхилити. 
Інші учасники судового провадження були повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
За правилами статей 432, 403 КПК України, внесення до касаційної скарги змін, які тягнуть за собою погіршення становища обвинуваченого, за межами строків на касаційне оскарження не допускається. Доповнення до касаційної скарги прокурора надійшли до суду 14 листопада 2023 року, тобто за межами строку на касаційне оскарження. Враховуючи викладене, Верховний Суд не бере до уваги зміст доповнень до касаційної скарги прокурора в тій частині, яка розширює зміст доводів первинної касаційної скарги. 
При цьому суд бере до уваги долучений до цих доповнень додаток, а саме копію постанови прокурора про визначення підслідності від 23 жовтня 2015 року, адже він доданий у тому числі на підтвердження окремих доводів первинної касаційної скарги прокурора.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
За частиною 1 цієї статті суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до положень статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ухвала апеляційного суду є рішенням суду вищого рівня стосовно законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції, яке перевіряється в апеляційному порядку, і повинна відповідати вимогам статей 370, 419 КПК України. 
Відповідно до вимог ст. 419 КПК України в мотивувальній частині ухвали, зокрема, зазначається короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення, мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Усі доводи, що містяться в апеляційних скаргах, мають бути проаналізовані з урахуванням наявних у справі доказів з тим, щоб жоден з них не залишився нерозглянутим. Однак цих законодавчих вимог апеляційний суд не дотримався.
Виправдовуючи ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , суд першої інстанції визнав недопустимими докази, отримані в результаті проведення окремих слідчих дій слідчими СВ Хмельницького МВ УМВС України в Хмельницькій області ОСОБА_17 та ОСОБА_15 , оскільки в матеріалах провадження відсутні документи, якими їх уповноважено на проведення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні.
Не погоджуючись з такими висновками суду першої інстанції, прокурор в апеляційній скарзі зазначав, що ці невідкладні слідчі дії були проведені в порядку ч. 3 ст. 214 КПК України до внесення відомостей у ЄРДР, тому додаткових документів для підтвердження їх повноважень не вимагається.
За змістом ст. 214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після завершення огляду.
Відповідно до ч. 2 ст. 238 КПК України огляд трупа може здійснюватися одночасно з оглядом місця події.
Таким чином, КПК України передбачає можливість проведення огляду місця події до внесення відомостей в ЄРДР, а також допускає огляд трупа одночасно з оглядом місця події, й при цьому не містить вимог щодо порядку визначення конкретного слідчого, який буде проводити огляд до внесення відомостей в ЄРДР, а також визначення органу досудового розслідування, слідчий якого має проводити невідкладні слідчі дії.
Відповідно до ч. 2 ст. 218 КПК України (в редакції на момент внесення відомостей в ЄРДР і проведення указаних вище слідчих дій), якщо слідчому із заяви, повідомлення або інших джерел стало відомо про обставини, які можуть свідчити про кримінальне правопорушення, розслідування якого не віднесене до його компетенції, він проводить розслідування доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність. При цьому КПК України на момент внесення відомостей в ЄРДР не містив вказівок на строк, протягом якого прокурор зобов`язаний визначити іншу підслідність.
Суд апеляційної інстанції, хоча і виклав ці доводи прокурора у своїй ухвалі, однак, усупереч вимогам ст. 419 КПК України не вказав підстав, з яких визнав їх необґрунтованими, обмежившись формальним повторенням висновків суду першої інстанції про недопустимість цих доказів у зв`язку з отриманням їх неуповноваженими особами.
Крім цього, прокурор у своїй апеляційній скарзі зазначав, що постанова прокурора про виділення матеріалів кримінального провадження від 26 травня 2016 року відповідає вимогам ст. 110 КПК України і містить всі необхідні дані, тому висновки суду про допущені порушення у зв`язку з відсутністю у ній номеру нового провадження і переліку матеріалів, які виділяються, не ґрунтується на вимогах закону. 
Апеляційний суд у своїй ухвалі не навів мотивів на спростування таких доводів прокурора, що суперечить положенням ст. 419 КПК України.
Також суд першої інстанції визнав недопустимими всі докази, отримані слідчими прокуратури, оскільки в матеріалах провадження відсутня постанова прокурора в порядку ч. 5 ст. 36 КПК України про передачу кримінального провадження з СВ Хмельницького МВ УМВС України в Хмельницькій області до слідчого відділу прокуратури Хмельницької області, тому ці докази, на думку суду, також отримані неуповноваженими особами.
Прокурор у своїй апеляційній скарзі зазначав, що прокурором не було порушено вимог ч. 5 ст. 36 КПК України.
Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що положення ч. 5 ст. 36 КПК України визначають право прокурора, за умови встановлення неефективності досудового розслідування, умотивованою постановою доручити здійснення досудового розслідування кримінального провадження іншому органу досудового розслідування, ніж тому, який визначений положеннями ст. 216 КПК України. 
Указана норма закону стосується повноважень прокурора передати кримінальне провадження з органу, до підслідності якого воно віднесене згідно з положеннями КПК України, однак який не забезпечив з певних причин ефективність досудового розслідування, до органу, якому за встановленою положеннями КПК України підслідністю це провадження не належить.
Однак у цьому кримінальному провадженні зворотно йдеться про передачу провадження з органу, до компетенції якого відповідно до положень ст. 216 КПК України не було віднесено проведення досудового розслідування в цьому провадженні, до іншого органу досудового розслідування, до компетенції якого згідно з положеннями ст. 216 КПК України у відповідній редакції на час ухвалення відповідного процесуального рішення належало здійснення досудового розслідування у ньому, що сторонами не заперечується.  
При цьому прокурором до суду касаційної інстанції було надано копію постанови прокурора про визначення підслідності від 23 жовтня 2015 року, відповідно до якої матеріали кримінального провадження № 12015240010006246 від 21 жовтня 2015 року направляються до слідчого відділу прокуратури Хмельницької області за підслідністю.
Враховуючи це, позиція апеляційного суду, згідно з якою він погодився з висновками місцевого суду про те, що в провадженні мало місце порушення положень ч. 5 ст. 36 КПК України, не вбачається належно вмотивованою.  
Також представник потерпілої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 , не погоджуючись з висновками суду першої інстанції про визнання недопустимими усіх доказів, отриманих слідчими прокуратури, зазначав, що суд першої інстанції обмежився формальною констатацією порушень органів досудового розслідування і проігнорував висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17) в контексті того, яким чином вказані порушення вплинули на конвенційні або конституційні права людини, чи було їх порушено і в чому полягають такі порушення.
Разом з тим Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17, провадження 13-3 кс 22 вказує, що в основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.
На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК України, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. 
З огляду на це суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки зруйнували або звузили ці права, або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.
Однак, суд апеляційної інстанції, залишивши вирок місцевого суду без зміни, не перевірив його належним чином в контексті доводів представника потерпілої, обмежився посиланням на відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг, формально повторив висновки суду першої інстанції щодо підстав визнання доказів недопустимими, внаслідок чого дійшов передчасного висновку щодо обґрунтованості виправдувального вироку місцевого суду з підстав, які в ньому зазначені. 
Крім цього, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, прокурор та представник потерпілого у своїх апеляційних скаргах просили апеляційний суд  повторно дослідити окремі докази. 
Частиною ч. 3 ст. 404 КПК встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Крім цього, за висновками об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду про застосування норми права, передбаченої ч. 3 ст. 404 КПК (постанова від 03 квітня 2023 року у справі №  537/984/20, провадження № 51-1747кмо22),під час апеляційного розгляду за апеляційною скаргою прокурора, потерпілого чи його представника з вимогою щодо постановлення нового вироку, за наявності доводів про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та/або неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, суд апеляційної інстанції має право повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, безвідносно до того чи заявлено клопотання про повторне дослідження доказів.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, з урахуванням приписів ст. 404 КПК України. 
З огляду на викладене колегія суддів вбачає, що порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судом апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження, є істотними, оскільки могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
За таких обставин касаційні скарги прокурора та представника потерпілої потрібно задовольнити  частково, оскаржувану ухвалу апеляційного суду - скасувати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати наведене, ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах, надати на всі доводи відповіді й ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення, яке відповідатиме положенням статей 370, 419 КПК України.
Керуючись ст. ст. 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги прокурора та представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 задовольнити частково.
Ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 02 червня 2023 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення,                                            є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                              ОСОБА_3