УХВАЛА
Іменем України
16 січня 2024 року
м. Київ
справа № 751/6132/23
провадження № 51-181 ск 24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 27 листопада 2023 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023270340001815 по обвинуваченню
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернігова, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК України),
встановив:  
За вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08 серпня 2023 року ОСОБА_5  визнано винуватим у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
За обставин, детально наведених у вироку суду, ОСОБА_5 , 25 травня 2023 року, близько 12:00 год., усупереч вимог підпункту «а» пункту 2.9 та підпункту «а» пункту 2.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (далі - ПДР), керуючи у стані наркотичного сп`яніння мотоциклом марки «Lifan LF200-10S», реєстраційний номер НОМЕР_1 , за відсутності посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії А, рухався по вул. Любецькій м. Чернігова у напрямку від перехрестя з вул. Довгою до перехрестя з вул. Широкою по сусідній смузі з транспортним засобом марки «Hyundai HD78», реєстраційний номер НОМЕР_2 . При наближенні до нерегульованого пішохідного переходу поблизу будинку, розташованого за адресою: м. Чернігів, вул. Любецька, 119/1, у порушення вимог пункту 18.4 ПДР, не зважаючи на зупинення перед вказаним нерегульованим пішохідним переходом зазначеного автомобіля, не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_6 , який перетинав проїзну частину вказаним нерегульованим пішохідним переходом, у результаті чого допустив наїзд на нього, унаслідок якого останній отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 27 листопада 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнив, вирок Новозаводського районногосуду м. Чернігова від 08 серпня 2023 року в частині призначеного покарання змінив, застосував ст. 69 КК України та призначив  ОСОБА_5 покарання у виді штрафу в розмірі 51000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. В іншій частині вирок залишив без змін.
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що апеляційний суд:
?         при призначенні покарання ОСОБА_5 дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування ст. 69 КК України;
?         не врахував у повній мірі обставини вчинення злочину, зокрема, те, що ОСОБА_5 за відсутності посвідчення водія керував транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, тому висновок апеляційного суду про істотне зниження ступеню тяжкості вчиненого є безпідставним;
?         призначаючи покарання, зокрема, формально врахував в якості двох пом`якшуючих обставин щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину; 
?         при визначенні розміру штрафу належним чином не врахував майновий стан ОСОБА_5 .
Також зазначає, що:
?         висновок суду про те, що батько ОСОБА_5 , маючи 3 групу інвалідності, потребує допомоги не підтверджено будь якими фактичними даними;
?         факт проживання обвинуваченого з особою, яка має 3 групу інвалідності, не впливає як на вчинений злочин, так і на подальшу поведінку засудженого.
Наголошує, що особу засудженого у цьому провадженні позитивно характеризує лише повне відшкодування ним потерпілому заподіяної шкоди та відсутність будь яких претензій з боку останнього, проте позиція потерпілого не може бути визначальною при призначенні покарання.
Посилається, що ухвала суду апеляційної інстанції є не вмотивованою та не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги прокурора, Суд враховує наступне. 
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Нормою ч. 3 ст. 65 КК України передбачено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 КК України.
Відповідно до ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині КК України.
Тобто застосування ст. 69 КК України передбачає наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
За результатами судового розгляду кримінального провадження місцевий суд призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Разом з тим, у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції не погодився із рішенням суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_5 покарання та дійшов висновку, що таке покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого через суворість. За наслідком апеляційного розгляду вирок місцевого суду в цій частині змінив. Застосувавши ст. 69 КК України, призначив ОСОБА_5 покарання у виді штрафу в розмірі 51000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Водночас, призначаючи ОСОБА_5 покарання, апеляційний суд врахував процесуальну поведінку обвинуваченого як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, а саме те, що останній критично висловлювався щодо своїх неправомірних дій, висловлював щирий жаль з приводу вчиненого, на підставі чого суд дійшов до переконання, що ОСОБА_5 відповідно перестав бути суспільно небезпечним через розуміння ним своєї поведінки та стану здоров`я.
Крім того, цей суд урахував відсутність тяжких, непоправних наслідків від вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який позитивно характеризується, має сталі соціальні зв`язки, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, проживає з батьком, який має інвалідність та потребує допомоги, а також наявність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, у виді щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину.
Крім цього, не залишилася поза увагою апеляційного суду позиція потерпілого, який в судовому засіданні наполягав на необхідності призначення ОСОБА_5 покарання, не пов`язаного з реальним позбавленням волі, у виді штрафу. При цьому потерпілий підтвердив факт повного відшкодування йому заподіяної шкоди ОСОБА_5 та відсутність будь яких претензій до нього. 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що покарання, призначене із застосуванням ст. 69 КК України, відповідає вимогам закону України про кримінальну відповідальність, а дані про особу обвинуваченого свідчать про можливість його виправлення без реального відбування покарання. Таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
Решта доводів касаційної скарги прокурора висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі прокурора відсутнє достатнє обґрунтування неможливості застосування ст. 69 КК України до засудженого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між ним та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене покарання не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, і не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.
Таким чином, касаційна скарга прокурора не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413, 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни ухвали Чернігівського апеляційного суду від 27 листопада 2023 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 27 листопада 2023 року стосовно ОСОБА_5 відмовити. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                 ОСОБА_3