ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6360/21  Номер провадження 22-ц/814/267/24	Головуючий у 1-й інстанції Материнко М.О.  Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 лютого 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.
суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.
секретар: Буйнова О.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Салашного Михайла Олексійовича
на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 грудня 2022 року, ухвалене суддею Материнко М.О.
по справі за позовом ОСОБА_2 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), Державного підприємства "СЕТАМ", ОСОБА_1 про визнання недійсними електронних торгів,- 

В С Т А Н О В И В:
У липні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), Державного підприємства "СЕТАМ", ОСОБА_1 про визнання недійсними електронних торгів.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що він на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.05.2012 р., серія НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Полтавської міської ради відділом обліку, розподілу та приватизації житла є власником квартири АДРЕСА_1 .
Вказав, що в подальшому з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28.05.2021р. він дізнався, що новим власником даної квартири на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В.В. є ОСОБА_1 .
Зазначив, що реалізація належної йому квартири була здійснена в рамках виконавчого провадження № 31207121, яке перебувало на виконанні Шевченківвського ВДВС у м. Полтаві на підставі виконавчого листа № 2-5433 від 29.01.2010 виданого Октябрським районним судом м. Полтави щодо стягнення з нього на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
Згідно довідки розрахунку загальна сума заборгованості по аліментам на момент повноліття дитини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 становить 98172,16 грн.
З урахуванням штрафу, накладеного на підставі ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» у сумі 49086,08 грн., загальний розмір заборгованості складає 147258,24 грн. 
20.07.2020 державним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна, якою описану квартиру за адресою АДРЕСА_2 .
В подальшому державним виконавцем було направлено документи до ДП «СЕТАМ» на реалізацію даної квартири.
ОСОБА_2 вказав, що жодного документу щодо підготовки та реалізації належної йому квартири він не отримував, що є грубим порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження». 
Окрім того, зазначив, що оціночна вартість квартири склала 434200 грн., а загальна сума заборгованості становить 147258,24 грн., що порушує принцип співмірності та доцільності реалізації майна.
Також, в порушення вимог закону з ним не було узгоджено вартості належного йому майна та він не отримував постанову про накладення штрафу.
ОСОБА_2 зазначав, що вищевказана квартира є його єдиним житлом, а безпідставне позбавлення його права власності на дану квартиру є порушенням права на житло.
Враховуючи викладене просив визнати недійсними електронні торги, проведені 05.04.2021 р. Державним підприємством «Сетам» із реалізації квартири АДРЕСА_1 , в результаті чого скасувати протокол проведення електронних торгів № 533050 від 05.04.2021 р., по лоту № 471431; визнати недійсним акт про проведені електронні торги від 27.04.2021 р., затверджений начальником Шевченківського відділу державної виконавчі служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управлінь Міністерства юстиції (м. Суми) Д.М. Щерба «27» квітня 2021 року; визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 318, виданий 28.04.2021 р., видавник: Дробітько В.В. приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу, в результаті чого припинити право власності за ОСОБА_1 , що виникло на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 318, виданий 28.04.2021 р., видавник: Дробітько В.В. приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07 грудня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.
 Визнано недійсними електронні торги, проведені 05.04.2021 р. Державним підприємством «Сетам» із реалізації квартири АДРЕСА_1 , в результаті чого скасовано протокол проведення електронних торгів № 533050 від 05.04.2021 р., по лоту № 471431.
Визнано недійсним акт про проведені електронні торги від 27.04.2021 р., затверджений начальником Шевченківського відділу державної виконавчі служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управлінь Міністерства юстиції (м. Суми) Д.М. Щерба «27» квітня 2021 року.
Визнано недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 318, виданий 28.04.2021 р., видавник: Дробітько В.В. приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу, в результаті чого припинити право власності за ОСОБА_1 , що виникло на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 318, виданий 28.04.2021 р., видавник: Дробітько В.В. приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу.
Не погодившись з вказаним рішення, його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Салашний Михайло Олексійович, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що при розгляді даної справи суд першої інстанції належним чином не обгрунтував прийняте рішення, не дослідив всіх наявних в матеріалах справи доказів та не застосував норми, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин.
Зазначено, що головною умовою для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення норм закону, які могли вплинути на результати торгів, проте, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження даної обставини. 
Окрім того, просив стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 8767 грн.
Від представника ОСОБА_2 адвоката Кулішова В.П. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення місцевого суду не відповідає вказаним вимогам.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 на праві приватної власності належала квартира  АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 17.05.2012 р., серія НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Полтавської міської ради відділом обліку, розподілу та приватизації житла.
В Шевченківському ВДВС у м. Полтаві перебувало виконавче провадження № 31207121 з примусового виконання виконавчого листа № 2-5433 виданого 29.01.2010 Октябрським районним судом м. Полтави щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення повноліття.
Постановою державного виконавця від 11.01.2012 винесено постанову про відкриття даного виконавчого провадження.
Згідно довідки розрахунку загальна сума заборгованості по аліментам на момент повноліття сина позивача ОСОБА_4 , а саме станом на 12.11.2018 становить 98172,16 грн.
Керуючись статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження», постановою державного виконавця від 02.12.2018 на боржника накладено штраф у розмірі 50 % від суми заборгованості за сплати аліментів, тобто у розмірі 49086,08 грн.
Таким чином, загальна сума заборгованості з урахуванням аліментів та штрафу на користь стягувача складала 147258,24 грн.
З метою примусового виконання рішення суду державним виконавцем 20.07.2020 винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, згідно якої описано квартиру АДРЕСА_1 .
В подальшому, 30.07.2020 державним виконавцем призначено суб`єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні ПП «Центр незалежної оцінки та експертиз».
04.11.2020 на адресу ВДВС надійшов звіт ПП «Центр незалежної оцінки та експертиз» № 868 від 30.10.2020, згідно якого вартість квартири АДРЕСА_1 склала 434200 грн.
22.02.2021 державним виконавцем було сформовано та направлено до ДП «СЕТАМ» документи на реалізацію вищевказаної квартири.
Згідно протоколу про проведення електронних торгів № 533050 від 05.04.2021 за результатами торгів переможцем став учасник № 3 ОСОБА_1 , майно придбане за 405978 грн.
12.04.2021 на депозитний рахунок відділу надійшла сума від реалізації майна у розмірі 385679,10 грн, яку розподілено згідно ст. 45-46 Закону України «Про виконавче провадження». Кошти у сумі 20298,90 грн. сплачені покупцем на рахунок організатора торгів.
В зв`язку з тим, що коштів від реалізації майна достатньо в повному обсязі для погашення боргу, штрафу, виконавчого збору та витрат на виконавче провадження, 20.05.2021 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Кошти у сумі 225803,65 грн., що є надлишковими та залишилися після реалізації арештованого майна, перебувають на депозитному рахунку Шевченківського ВДВС у м. Полтаві, оскільки ОСОБА_2 відмовляється від їх отримання.
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 просив визнати недійсними електронні торги, проведені 05.04.2021 р. Державним підприємством «Сетам» із реалізації квартири АДРЕСА_1 , в результаті чого скасувати протокол проведення електронних торгів № 533050 від 05.04.2021 р., по лоту № 471431; визнати недійсним акт про проведені електронні торги від 27.04.2021 р., затверджений начальником Шевченківського відділу державної виконавчі служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управлінь Міністерства юстиції (м. Суми) Д.М. Щерба «27» квітня 2021 року; визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 318, виданий 28.04.2021 р., видавник: Дробітько В.В. приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу, в результаті чого припинити право власності за ОСОБА_1 , що виникло на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 318, виданий 28.04.2021 р., видавник: Дробітько В.В. приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу.
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). 
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2022 року у справі № 727/10017/18 (провадження № 61-7337св21) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18),   від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18),  від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших. […] Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав  є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року   у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого  2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76)».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) зазначено, що «оскільки продаж майна на публічних торгах є правочином, то оскаржити останній можна за певних умов (зокрема, у разі ефективності такого способу захисту для позивача), а не протокол як документ, який засвідчує вчинення цього правочину. Вимоги про визнання недійсними протоколу публічних торгів є неналежним і неефективним способом захисту. Такий самий підхід слід застосовувати і щодо оскарження іншого документа - акта про проведені електронні торги (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (пункт 104), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)). З огляду на наведене неналежними та неефективними є відповідні дві вимоги позивача».
Видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів)  є передбаченою пунктом 5 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат» окремою нотаріальною дією, спрямованою на посвідчення відповідного права переможця аукціону, тобто є юридичним оформленням факту, що відбувся на підставі правочину. На відміну від дій із нотаріального посвідчення правочинів, нотаріус, який вчиняє нотаріальну дію з видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, не встановлює дійсні наміри сторін до вчинення правочину, відсутність заперечень щодо кожної з умов правочину, а перевіряє тільки факт набуття права власності на нерухоме майно конкретним набувачем і підтвердження цього права внаслідок проведення прилюдних торгів (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 2 листопада 2021 року  у справі № 925/1351/19 (пункти 6.21, 6.22).
Визнання недійсним свідоцтва як документа, який видав нотаріус для підтвердження права власності переможця аукціону (покупця), не захистить ні інтерес кредитора у поповненні (недопущенні зменшення) ліквідаційної маси боржника, ні такий же інтерес самого боржника. Цей документ не породжує жодного права. Тому позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту (пункти 42, 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (провадження № 12-25гс21)).
Таким чином, враховуючи вищевказані правові висновки Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання недійсними протоколу проведення електронних торгів, акта про проведені електронні торги та свідоцтва про придбання майна з електронних торгів є неналежними (неефективними) способами захисту, а тому у задоволенні вказаних вимог необхідно відмовити. 
Отже, предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції в частині визнання електронних торгів недійсними. 
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.
Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).
Відчуження майна з електронних торгів належить до угод купівлі-продажу і така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, установлених частинами 1-3 та частинами 5, 6 статті 203 ЦК, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства (частина 1 статті 215 цього Кодексу). Для застосування наслідків недотримання вказаних вимог, при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити чи мало місце порушення вимог Тимчасового порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц (провадження № 14-529цс19)).
У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц, зазначено, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути встановлені й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.
Тобто, для визнання судом торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання торгів недійсними (порушення правил проведення торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Даний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2023 року у справі № 727/5112/20, провадження № 61-6793св22.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України,  а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду,  що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку врегульовано Законом України «Про виконавче провадження».
Відповідно до  статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.
Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною першою  статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
Відповідно до ст. 48 ч. 7 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.
З огляду на те, що сума заборгованості у виконавчому провадженні становить 147258,84 грн., що перевищує 20 розмірів мінімальних заробітних плат, тому звернення стягнення на єдине житло боржника є правомірним та не суперечить вимогам закону.
Як вбачається з матеріалів справи, 10.12.2019 о 09:00 год. ОСОБА_2 за викликом державного виконавця з?явився до відділу виконавчої служби та йому роз?яснено можливі наслідки від ухилення сплати аліментів, що підтверджується відповідним актом державного виконавця.
24.12.2019 року державним виконавцем винесено постанову про опис та арешт належної позивачу квартири. В даній постанові ОСОБА_2 власним підписом підтвердив факт її отримання та прийняття вищевказаного майна на відповідальне зберігання.
Внаслідок відсутності оцінки нерухомого майна на підставі вищевказаної постанови, державним виконавцем 20.07.2020 винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, згідно якої описано квартиру АДРЕСА_1 .
Факт ознайомлення ОСОБА_2 з даної постановою та прийняття майна на відповідальне зберігання підтверджується його підписом.
В подальшому, 30.07.2020 державним виконавцем призначено суб`єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні ПП «Центр незалежної оцінки та експертиз».
04.11.2020 на адресу ВДВС надійшов звіт ПП «Центр незалежної оцінки та експертиз» № 868 від 30.10.2020, згідно якого вартість квартири АДРЕСА_1 склала 434200 грн.
Відповідно до статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Згідно з частиною п`ятою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем.
Матеріалами справи встановлено, що 12.11.2020 за вих. № 102871 ОСОБА_2 за адресою вказаною у виконавчому листі та місцем його проживання, а саме: АДРЕСА_2 направлено рекомендованим відправленням № 3602306970888 повідомлення про вартість арештованого майна, яке повернулося за закінченням терміну зберігання.
Визначення вартості майна боржника є процесуальною дією державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності - здійснювала відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду. Тому оскаржити оцінку майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців згідно з нормами Закону України «Про виконавче провадження» (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 821/197/18/4440/16 (провадження № 11-1200апп18) та від 12 червня 2019 року у справі № 308/12150/16-ц (провадження № 14-187цс19).
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що після дізнання позивачем про здійснену оцінку належної йому квартири ним вчинялися заходи щодо її оскарження.
Згідно зі статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.
Матеріалами справи підтверджено факт обізнаності ОСОБА_2 про наявність відкритого виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави, проте наданим йому правом на ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження він не скористався. 
Згідно з Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5 електронні торги - це продаж майна за принципом аукціону засобами системи електронних торгів через вебсайт, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну.
Відповідно до пунктів 3, 4 розділу II Порядку виконавець у строк не пізніше п`яти робочих днів після ознайомлення із результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна готує проєкт заявки на реалізацію арештованого майна, який містить інформацію, передбачену абзацами третім - шістнадцятим пункту 2 цього розділу.
Державний виконавець направляє заявку на реалізацію арештованого майна начальнику відділу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, для підписання та передачі організатору.
У разі встановлення відповідності документів вимогам законодавства чи після приведення їх у відповідність до вимог законодавства начальник відділу державної виконавчої служби підписує (за допомогою електронного цифрового підпису або власноруч у випадку, передбаченому пунктом 4 розділу 1 цього Порядку) заявку на реалізацію арештованого майна та надсилає її організатору разом із документами, передбаченими абзацами четвертим - тринадцятим пункту 3 розділу II цього Порядку, в електронному вигляді через особистий кабінет відділу державної виконавчої служби для внесення інформації про проведення електронних торгів у систему.
Перевірка змісту заявки на відповідність вимогам законодавства організатором не здійснюється. За відповідність документів, на підставі яких вноситься інформація до Системи, а також за достовірність інформації, зазначеної у заявці, відповідають посадові особи відділу державної виконавчої служби (приватний виконавець).
ДП «Сетам» розміщує інформацію в системі електронних торгів виключно на підставі документів, наданих відповідним органом державної виконавчої служби. Обов`язок організатора торгів перевіряти законність дій державного виконавця щодо передання майна на реалізацію та достовірність інформації, зазначеної у заявці на реалізацію арештованого майна, чинним законодавством не передбачений.
Державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення електронних торгів, а самі електронні торги організовує і проводить організатор електронних торгів.
У постанові Верховного Суду України від 26 серпня 2014 року у справі № 3-36гс14 зазначено, що дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.
Таким чином, порушення, допущені державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо, підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом.
Доказів оскарження дій державного виконавця у даному виконавчому проваджененні позивачем не надано.
Окрім того, у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15 вказано, що сам по собі факт неналежного повідомлення боржника стосовно проведення прилюдних торгів не може бути підставою для визнання таких торгів недійсними.
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, враховуючи вишевказані вимоги закону та обставини справи, посилання ОСОБА_2 на порушення порядку проведення оцінки майна та складення звіту про оцінку майна, неповідомлення державним виконавцем про результати оцінки майна та позбавлення можливості оскарження оцінки майна, неналежного повідомлення стосовно проведення прилюдних торгів є безпідставними.
Щодо посилання ОСОБА_2 на те, що позбавлення його права власності на єдине житло, а саме на квартиру АДРЕСА_3 відбулося з порушення вимог чинного законодавства та положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає наступне.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до зак ону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. 
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). 
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі Спорронґ і Льоннрот проти Швеції будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися згідно із законом, воно повинне мати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві. Якраз необхідність у демократичному суспільстві і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути відповідними і достатніми; для такого втручання має бути нагальна суспільна потреба, а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Шодо законності втручання в право ОСОБА_2 на мирне володіння своїм майном.
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду,  що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі проти Італії», рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку врегульовано Законом України «Про виконавче провадження».
Зокрема вказаним законом передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень та врегульовано підстави для арешту майна боржника та його стягнення. 
Зокрема, ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок реалізації арештованого майна.
Частиною 1 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження»   передбачено, що реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною.
Таким чином, порядок звернення стягнення на майно боржника, який ухиляється від виконання покладеного судовим рішенням обов`язку є законним та передбачуваним. 
Щодо суспільного інтересу та пропорційності втручання у мирне володіння майном.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. 
За нормою п. 39 рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 
першої статті 1, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між
загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних
прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено
такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як
встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу
законності і не було свавільним (див. рішення у справі "Беєлер
проти Італії" (Beyeler v. Italy) [GC], N 33202/96, п. 107,
ECHR 2000-I).
У справі “Горнсбі проти Греції” ЄСПЛ зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін. Крім того, невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не виконував рішення суду з 18.11.2011 року, тобто 10 років до реалізації належного йому майна, що свідчить про те, що він тривалий час свідомо ухилявся від виконання судового рішення щодо утримання неповнолітньої дитини, чим порушив вимоги закону та значний проміжок часу позбавляв свого сина визначених судовим рішенням грошових коштів для належного існування та розвитку та відповідно порушив право останнього на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. 
Також, колегія суддів зауважує, що до ОСОБА_2 вжито крайній захід, а саме реалізоване єдине житло, проте, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження саме його протиправні дії призвели до утворення заборгованості та реалізації квартири, в інший спосіб виконанти судове рішення та відновити права дитини не можливо.
З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає порушення права ОСОБА_2 на вільне володіння майном, оскільки позбавлення його права власності на єдине житло, а саме на квартиру  АДРЕСА_3 відповідає принципу правомірного втручання.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, виходячи з вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .
Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові – на позивача.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Салашний М.О. просив стягнути з ОСОБА_2 судові витрати понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 8767 грн., які складаються з 4767 грн. сплаченого судового збору (т. 2, а.с. 128) та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу долучено відповідні докази, а саме: договір про надання професійної правничої допомоги № 07/12/22-1 від 07.12.2022 (т. 2, а.с. 129); додаткову угоду № 1 до договору про надання професійної правничої допомоги, в якій сторони погодили, що гонорар за одну годину роботи адвоката складає 500 грн. (т. 2, а.с. 131); акт № 1 про прийняття – передачу наданих послуг від 26.12.2022, з якого вбачається, що адвокатом на вивчення та правовий аналіз рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07.12.2022, пошук та вивчення практики Верховного Суду, підготовку, складання та подачу апеляційної скарги потрачено 8 годин, тому загальний розмір витрат на правничу допомогу складає 4000 грн. (8 год. ? 500 грн.) (т. 2, а.с. 132), рахунок-фактура та квитанція про оплату гонорару у визначеному розмірі (т. 2, а.с. 133-134).
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У відповідності до частини 6 статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Клопотання від ОСОБА_2 про зменшення витрат на правову допомогу до суду не надходило.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, враховуючи принцип співмірності та розумності, критерій реальності адвокатських витрат, а також відсутності клопотання позивача про зменшення витрат на правову допомогу дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 8767 грн.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 3, 4, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  адвоката Салашного Михайла Олексійовича задовольнити.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
В задоволенні позову ОСОБА_2 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), Державного підприємства "СЕТАМ", ОСОБА_1 про визнання недійсними електронних торгів відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 8767 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:                                                         О. Ю. Кузнєцова

Судді: С. А. Гальонкін

Г. Л. Карпушин