П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

12 січня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/26767/21	

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
08.08.2023 року;
Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В.В.

                  П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Крусяна А.В.
                                                            – Яковлєва О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від        08 серпня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:
визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо відмови у підготовці та поданні до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області документів для призначення пенсії за вислугою років на пільгових умовах;
зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України підготувати та подати до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області передбачені законодавством документи та подання про призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років на пільгових умовах відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» відповідно до редакції від 31.03.2005 року.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач у період з 23.10.1985 року по 21.04.2000 року безперервно проходив службу в органах внутрішніх справ у Комінтернівському РВ УМВС України в Одеській області.
Станом на момент досягнення 45-річного віку позивач має загальний трудовий стаж 33 роки 5 місяців 13 днів, з яких 19 років 4 місяці 16 днів становить служба в органах внутрішніх справ, а тому набув право на призначення пенсії за вислугою років відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» (в редакції, яка діяла на момент виникнення права на пенсію).
Проте, в порушення вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 30.01.2007 року №3-1, Міністерство внутрішніх справ України за заявою позивача в оформленні всіх необхідних документів і поданні про призначення пенсії за вислугою років відмовляє.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2023 року адміністративний позов задоволено.
Суд визнав протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо відмови у підготовці та поданні до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області документів для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.
Зобов`язав Міністерство внутрішніх справ України підготувати та подати до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області передбачені законодавством документи та подання про призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» відповідно до редакції від 31.03.2005 року.
Стягнув з Міністерства внутрішніх справ України за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн.
Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що незалежно від підстав та часу звільнення, правом на призначення пенсії за вислугу років користуються перелічені в статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особи, які досягли на час звернення за призначенням пенсії 45-річного віку, до набрання чинності Законом України від 4 квітня 2006 року №3591-IV (29 квітня 2006 року) та мали загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.
За висновком суду, зазначене відповідає суті соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, а зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, оскільки правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.
З огляду на те, що на момент, коли позивачу виповнилось 45 років, останнім досягнуто умови, передбачені пунктом «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції, яка діяла на той час), суд першої інстанції визначив, що відмова у підготовці на ім`я позивача матеріалів для призначення пенсії за вислугою років не ґрунтується на законі та вбачаються правові підстави для зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити відповідні дії в судовому порядку.
В апеляційній скарзі Міністерство внутрішніх справ України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» і помилково залишено поза увагою ту обставину, що на час звільнення позивача з органів внутрішніх справ загальна вислуга років останнього становить 16 років 07 місяців 01 день, чим не досягаються умови для набуття права на пенсію за вислугою років згідно вказаного Закону.
Також, без належної правової оцінки судом першої інстанції залишено і положення пунктів 1, 12 Порядку №3-1 та помилково не враховано, що відповідальним структурним підрозділом, на який покладено функції з підготовки необхідних документів для призначення особі пенсії, є відповідний сектор із соціально-гуманітарних питань Територіального медичного об`єднання МВС по Одеській області, в даному випадку, Державна установа «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Одеській області». Апелянт зауважує на тому, що Департамент персоналу, організації освітньої та наукової діяльності лише є структурним підрозділом МВС України та виконує функції щодо перевірки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії, а отже МВС України являється неналежним відповідачем у цій справі.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безперервно проходив службу в органах внутрішніх справ у Комінтернівському РВ УМВС України в Одеській області, починаючи з 23.10.1985 року по 21.04.2000 рік, у тому числі з 23.10.1985 року по 28.02.1991 року – в підрозділі боротьби з економічною злочинністю, з 28.02.1991 року по 26.07.1995 року – в підрозділі карного розшуку.
29.01.2021 року позивач звернувся до Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України із заявою, в якій просив оформити та подати до Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області передбачені законодавством документи та подання про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб».
Вказані вимоги обґрунтовано тим на момент досягнення 45-річного віку та у зв`язку із наявністю спеціальної вислуги років – 21 рік 5 місяців 4 дні та загального трудового стажу – 33 роки 5 місяців 13 днів позивач набув право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» (в редакції від 31.03.2005 року).
Розглянувши звернення, Департамент персоналу МВС України відмовив у задоволенні вказаних вимог, про що повідомив позивача у листі від 10.02.2021 року за №Г-2860/22.
Рішення Департаменту обґрунтовано тим, що на момент звільнення позивача зі служби положення «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» передбачали обов`язкову умову для призначення заявленої пенсії – досягнення особою 45-річного віку, у тому числі наявність у цієї особи загального трудового стажу – 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить служба в органах внутрішніх справ. Отже, Департамент роз`яснив, що застосуванню підлягають норми цього Закону на момент звільнення особи зі служби.
Повторно, акцентуючи увагу на неправильності вказаних висновків, із заявою про призначення пенсії за вислугу років позивач звертався до Департаменту і в квітні та липні 2021 року, однак позиція Департаменту не змінилась і вимоги позивача про призначення пенсії задоволені не були.
Не погоджуючись із діями Міністерства внутрішніх справ України, посилаючись на неправомірність відмови у підготовці та поданні до територіального органу пенсійного фонду документів для призначення пенсії за вислугою років на пільгових умовах, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, визначає Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ.
Відповідно до пункту «б» статті 12 Закону №2262-ХІІ (в редакції, що діяла на час звільнення позивача зі служби) право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, звільнені зі служби за вислугу років, за віком, за станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або організаційними заходами і які на день звільнення досягли 45-річного віку, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» від 04 липня 2002 року №51-IV, який набрав чинності 31 липня 2002 року, внесено зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зокрема до пункту «б» статті 12, згідно яких право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» від 04 квітня 2006 року №3591-IV, який набрав чинності 29 квітня 2006 року, внесено зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зокрема, змінено назву цього Закону, зміст і редакцію окремих статей та доповнено його новими статтями. Так, статтю 12 викладено в іншій редакції, зокрема пункт «б» цієї статті передбачає, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д» статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.
Згідно висновків, висловлених Верховним Судом України у постановах від 10 лютого 2015 року у справі №21-630а14, від 01 липня 2014 року у справі № 21-244а-14 та Верховним Судом від 16 липня 2019 року у справі №686/651/17, від 30 січня 2018 року у справі № 539/3872/14-а застосуванню підлягає Закон №2262 в редакції, чинній на момент виникнення права на призначення пенсії, а не в редакції, чинній на момент призначення пенсії.
Редакція пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» змінювалась, змінюючи при цьому умови і підстави виникнення права на пенсію за вислугу років, зокрема, умову призначення пенсії – досягнення 45-річного віку на час звільнення зі служби.
Протягом певного періоду часу існували положення статті, згідно з якими військовослужбовці та прирівняні до них особи могли звільнитися зі служби і раніше, але при досягненні ним 45-річного віку їм могла бути призначена пенсія за вислугу років при наявності інших обов`язкових показників.
На час звільнення зі служби діяла редакція пункту «б» статті 12 Закону №2262 згідно якої право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, які на день звільнення досягли 45-річного віку, мали загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.
На час досягнення позивачем 45-річного віку (16 листопада 2005 року) діяла редакція пункту «б» статті 12 Закону № 2262, згідно якої право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, мали загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.
На час звернення позивача із заявою про призначення пенсії (24 жовтня 2019 року) діяла редакція пункту «б» статті 12 Закону № 2262 згідно якої право на пенсію за вислугу років мали особи в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що незалежно від підстав та часу звільнення, правом на призначення пенсії за вислугу років користувалися перелічені в статті 12 Закону № 2262 особи, які досягли на час звернення за призначенням пенсії 45-річного віку (до набрання чинності Законом України від 04 квітня 2006 року №3591-IV) та мали загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.
Оскільки станом на час досягнення позивачем 45 років (на 16 листопада 2005 року) діяла редакція пункту «б» статті 12 Закону №2262, яка давала йому право на призначення пенсії за вислугою років незалежно від підстав та часу звільнення, то подальші зміни в законодавстві не можуть позбавити позивача права на пенсійне забезпечення за умови дотримання інших обов`язкових показників, а саме: наявність загального трудового стажу 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом, серед іншого, у постановах від 17 червня 2020 року у справі №554/2032/17, від 04 травня 2022 року у справі №640/25383/19.
В контексті спірних правовідносин слід враховувати, що відповідно до статті 17 Закону №2262 (в редакції, яка діяла на час досягнення позивачем 45 років) порядок обчислення вислуги років для призначення пенсій відповідно до цього Закону особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядком обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року №393 (в редакції, яка діяла на час досягнення позивачем 45 років), установлено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховуються, у тому числі:
служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду;
дійсна військова служба у Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Вислуга років (у тому числі на пільгових умовах) у цьому випадку обчислюється у порядку, встановленому законодавством  колишнього СРСР, якщо цією постановою не передбачено більш пільгових умов зарахування до вислуги років часу служби для призначення пенсій військовослужбовцям та особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.
Також, згідно із пунктом 3 Порядку від 17.07.1992 року №393 (в редакції, яка діяла на час досягнення позивачем 45 років) до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах (один місяць служби за півтора місяця):
час проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у підрозділах карного розшуку за переліком посад і умовами, що визначаються Міністерством внутрішніх справ;
час проходження служби особами начальницького складу органів внутрішніх справ у підрозділах боротьби з економічною злочинністю за переліком посад і на умовах, що визначаються Міністерством внутрішніх справ.
Згідно послужного списку М-871371, календарна вислуга років позивача у підрозділах карного розшуку та боротьби з економічною злочинністю складає щонайменше 9 років. Відповідно до вищенаведених положень Порядку від 17.07.1992 року №393, в пільговому обчисленні – щонайменше 14 років.
Інший період служби в органах внутрішніх справ (на посадах старшого інспектора, помічника начальника відділу-оперативний черговий, начальника чергової частини, начальника штабу-начальника чергової частини Комінтернівського РВУМВС) становить щонайменше 4 роки.
Також, відповідно до Порядку від 17.07.1992 року №393, зарахуванню до вислуги років підлягає служба позивача в Радянській Армії, яка становить щонайменше 2 роки.
У тому числі, згідно трудової книжки НОМЕР_1 , загальний трудовий стаж позивача складає щонайменше 33 роки, який, окрім служби в органах внутрішніх справ та військової служби, включає роботу в сільхозгосподарстві «Ульяновський», ТОВ «Докс-Одеські курчата», СФГ «Зорянск», Управлінні сільського господарства і продовольства райдержадміністрації.
З огляду на те, що на час досягнення 45 років, позивач мав необхідний загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 досягнуто умови, передбачені пункту «б» статті 12 Закону №2262, а відтак – право на призначення пенсії за вислугу років.
Слід зазначити, що відповідно до пункту1 Порядку від 30 січня 2007 року №3-1 заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом, та особам, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі через уповноважені структурні підрозділи Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства надзвичайних ситуацій України, Міністерства інфраструктури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної прикордонної служби України, Державної податкової служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державної інспекції техногенної безпеки України.
Міністерства та інші органи, їх територіальні підрозділи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі визначають уповноважені структурні підрозділи, на які за їх рішенням покладаються функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів.
Уповноважений структурний підрозділ у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії (додаток 2), ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи (пункт 12 Порядку від 30 січня 2007 року №3-1).
Уповноважений структурний підрозділ надає допомогу особі в одержанні відсутніх на момент подання заяви документів для призначення пенсії.
У разі, якщо підготовлені не всі необхідні для призначення пенсії документи, подаються наявні документи, а документи, яких не вистачає, подаються додатково в строки, визначені пунктом 6 цього Порядку.
Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку, що заяви про призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» подаються особами до Головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі через уповноважені структурні підрозділи, зокрема, Міністерства внутрішніх справ України.
При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що в даному випадку уповноваженим структурним підрозділом з питання призначення пенсії за вислугу років виступає Державна установа «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Одеській області», оскільки відповідно до відповідно до наказу МВС України від 16.04.2021 року №261 (який діє на час виникнення спірних правовідносин) територіальні медичні об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по областях є уповноваженими установами за видачу довідок про розмір грошового забезпечення.
Необґрунтованість доводів апелянта одночасно підтверджується й тим, що відповідно до фактичних обставин справи Державна установа «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Одеській області» раніше подану заяву позивача про призначення пенсії за вислугу років скерувала в Департамент МВС з причин помилковості надходження заяви до цього структурного підрозділу.
Враховуючи викладене у сукупності, оскільки висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2023 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

        Головуючий-суддя:                                                                О.В. Єщенко  
         
        Судді:                                                                                        А.В. Крусян  
                                                                                                             
                                                                                                                     О.В. Яковлєв