КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 761/6175/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4685/2024
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
06 березня 2024 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання Гижицької Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Таращука Олексія Ігоровича в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Голденбрідж» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2022 року у складі судді Савицького О.А., 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Голденбрідж», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовомдо ТОВ «Голденбрідж», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, у якому з врахуванням подальшої зміни його предмета просила витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у її власність квартиру АДРЕСА_1 , яка була набута ОСОБА_2 у власність на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 12 листопада 2015 року між нею та ТОВ «Голденбрідж» в особі директора ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. та зареєстрованого в реєстрі за №8629. 
 
Позов обґрунтовано тим, що 11 жовтня 2013 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 на підставі якого того ж дня до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис №2838865 про її право власності на вказану квартиру. 
 
Разом з тим, 26 березня 2015 року Шевченківським районним судом м. Києва ухвалено рішення у справі №761/21019/14-ц, яким визнано недійним договір купівлі-продажу квартири від 19 липня 2013 року, укладений між ТОВ «Голденбрідж» та ОСОБА_5 , а також витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру та повернуто її у власність ТОВ «Голденбрідж». 
 
08 жовтня 2015 року на підставі вказаного рішення суду проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ «Голденбрідж». В подальшому 12 листопада 2015 року між ТОВ «Голденбрідж» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири, на підставі якого того ж дня право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 . 
 
При цьому, 08 лютого 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановлено ухвалу, якою рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2016 року скасовано, а справу вирішено передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
 За таких обставин, оскільки скасовано рішення суду, на підставі якого квартира вибула з її володіння, позивачка вважає, що у даному випадку спірна квартири вибула з власності поза її волею та підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння, а тому звернулась до суду з даним позовом з метою захисту своїх порушених прав.
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.
 
В апеляційній скарзі адвокат Таращук О.І. в інтересах ТОВ «Голденбрідж» посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати його та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції провів розгляд за відсутності відповідача, чим порушив принцип змагальності та рівності сторін, не забезпечив можливості надати суду доводи, заперечення та клопотання.
 
Вказує, що право власності ТОВ «Голденбрідж» було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (державна реєстрація 13 лютого 2013 року). 
 
Зазначає, що сторонами суду не надано і в матеріалах справи відсутні будь-які докази, того що ОСОБА_2 знала або могла знати про судові провадження стосовно спірної квартири, про можливі претензії з боку ОСОБА_1 , не встановлено, що укладаючи договір купівлі-продажу від 12 листопада 2015 року ОСОБА_2 , як покупець або посадові особи продавця діяли недобросовісно чи неправомірно.
 
Вказує, що спірна квартира належала продавцю ТОВ «Голденбрідж» на підставі чинного і ніким не скасованого свідоцтва про право власності на нерухоме майно (індексний номер 862536), виданого 28 лютого 2013 року Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві, а віддати відчужувалась власником правомірно.
 
Зазначає, що питання про поворот виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року у справі №761/21019/14-ц судами ніколи не вирішувалось і будь-якою особою не ініціювалось.
 
Вказано, що укладений між ТОВ «Годенбрідж» та ОСОБА_2 договір від 12 листопада 2015 року купівлі-продажу на є чинним, правомірним і ніким не оскаржується. Крім того, продавцем спірної квартири за цим договором був її первісний власник ТОВ «Голденбрідж», якому майно належало на законних підставах з 28 лютого 2013 року. 
 
Скаржник, посилається на те, що позивачу ОСОБА_1 одночасно із віндикаційними вимогами про витребування майна з незаконного володіння ОСОБА_2 слід було пред`явити до останньої позовну вимогу про визнання недійсним договору від 12 листопада 2015 року як до сторони першого правочину, за яким квартира вибула із володіння позивача, з метою встановлення факту вибуття майна з володіння ОСОБА_1 поза волею власника та незаконності такого вибуття.
 
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутність.
 
Колегія суддів, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволення з наступних підстав.
 
 Пунктом 2 ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом.
 
Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції повністю не відповідає з огляду на наступне.
 
Розглядаючи спір, суд першої інстанції допустив порушення норм цивільного процесуального законодавства, що є підставою для обов`язкового скасування рішення суду та ухвалення у справі нового судового рішення.
 
Так, згідно частин 6 і 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
 
За приписам п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
 
Установлено, що справа розглянута судом першої інстанції у відсутність учасника справи - ТОВ «Голденбрідж» та належних доказів повідомлення цього учасника справи про місце, дату і час судового засідання.
 
Убачається, що про судове засідання, призначене на 10 год 07.02.2022 та за наслідками проведення якого судом по справі ухвалено рішення, ТОВ «Голденбрідж» не було повідомлено, остільки судова повістка, направлена на поштову адресу товариства, повернулася  без вручення адресату з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 92-93 т.3).
 
Отже, у матеріалах справи відсутні докази на спростування доводів апеляційної скарги про повідомлення ТОВ «Голденбрідж»  про розгляд справи, що призвело до порушення його процесуальних прав.
 
Належне повідомлення сторони про розгляд справи є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій принципу рівності сторін, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема у справі "Лопушанський проти України" у зв`язку із розглядом справи у відсутність відповідача, який не був належно повідомлений, суд констатував, що не було дотримано принципу рівності сторін, одного із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентомгарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції.
 
Згідно п. 4 ч.1, п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування  судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі, якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. 
 
Розглянувши справу у відсутність відповідача, який не був обізнаний про судове засідання, суд допустив порушення процесуального принципу рівності сторін, у зв`язку з чим відповідно до положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із ухвалення  нового судового рішення по суті спору.
 
Як убачається з матеріалів справи 19.07.2013 між ТОВ "Голденбрідж" в особі директора ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Тверською І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 532, за яким ТОВ "Голденбрідж" на користь ОСОБА_5 відчужило квартиру  АДРЕСА_1 .
 
Установлено, що 11.10.2013 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Атаманюк В.А. та зареєстрований в реєстрі за № 2195, за яким ОСОБА_5 відчужив вказану квартиру на користь ОСОБА_1 (а.с. 7-9 т.1).
 
Відповідно до інформаційної довідки від 09.02.2017 приватним нотаріусом КМНО Атаманюк В.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №6698562, про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на квартиру, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис № 2838865 від 11.10.2013 (а.с. 25 т.1).
 
Установлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.03.2015 у справі № 761/21019/14-ц за позовом ТОВ "Голденбрідж" до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,  визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 19.07.2013, укладений між ТОВ "Голденбрідж" в особі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , а також витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру та повернуто її у власність ТОВ "Голденбрідж". Рішення набрало законної сили 13.05.2015 (а.с. 10-14, 149-153 т.1).
 
02.11.2015 державним реєстратором Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Хафусовою В.В. на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26.03.2015 у справі № 761/21019/14-ц прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 25784521, про реєстрацію за ТОВ "Голденбрідж" права власності на квартиру, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис № 11922862 від 08.10.2015 (а.с. 25, 154 т.1).
 
Тобто 08.10.2015 квартира фактично вибула з власності ОСОБА_1 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26.03.2015 у справі № 761/21019/14-ц.
 
12.11.2015 між ТОВ "Голденбрідж" в особі директора ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 8629, на підставі якого ТОВ "Голденбрідж" відчужило квартиру на користь ОСОБА_2 (а.с. 145-147 т.1).
 
Так, п. 1.1.1 договору передбачено, що відчужувана квартира належить продавцеві (ТОВ "Голденбрідж") на підставі рішення суду від 26.03.2015 у справі № 761/21019/14-ц.
 
Крім того, п. 2.3.1 договору передбачено, що укладаючий цей договір, покупець ОСОБА_2 свідчить, заявляє та підтверджує, що її чоловік ОСОБА_3 надав згоду на укладення договору, викладену у відповідній письмовій заяві засвідченій приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. 12.11.2015 за реєстрованій за № 8614.
 
Згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 укладено шлюб, про що у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 22.06.74 зроблено відповідний запис № 9 (а.с. 171 т.1).
 
12.11.2015 приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 26080265, про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на квартиру, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 12015207 від 12.11.2015.
 
08 лютого 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановлено ухвалу, якою рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2016 року скасовано, а справу вирішено передати на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 194-196 т.1).
 
Апеляційний суд  погоджується з  висновками районного суду, що майно, яке вибуло з володіння на підставі рішення суду, прийнятого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати, що воно вибуло поза волею власника.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
Відповідно до постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
 
Згідно із постановою Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст. 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
 
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
 
Згідно із постановою Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 752/13695/18 віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; "юридично" - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц вказано: "за змістом ст. 388 ЦК України  майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
 
Правила ч. 1 ст. 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.
 
Згідно із ст. 387 ЦК України власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.
 
Відповідно до ст. 400 ЦК України  недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
 
Стаття 300 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до ст. 346 цього Кодексу).
 
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.
 
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
Відповідно до постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.
 
Не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону.
 
Добросовісна особа, яка придбала нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.
 
Можливість витребування майна з володіння особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна.
 
При цьому, 08 лютого 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановлено ухвалу, якою у справі №  761/21019/14-ц рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Установлено, що  у лютому 2017 року, відразу після постановлення судом касаційної інстанції   зазначеної ухвали, ОСОБА_1   звернулася з даним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що спірна квартири вибула з власності поза її волею та підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння.
 
Відповідно до матеріалів, за наслідками повторного розгляду справи №  761/21019/14-ц, рішенням  Шевченківського районного суду м. Києва від 01.09.2020року у задоволенні позову ТОВ «Голденбрідж» відмовлено. Постановою  Київського апеляційного суду від 01.09.2020 мотивувальну частину рішення суду змінено, визнавши помилковими висновки суду про  те, що спірна квартира вибула з володіння  ТОВ «Голденбрідж»  не з їхньої волі та наявні підстави для витребування майна у набувача.
 
Апеляційний суд зауважив, що під час судового розгляду не було встановлено, що ОСОБА_1 стала власником квартири АДРЕСА_1 незаконно, без відповідної правової підстави, так як набула право власності на квартиру на підставі укладеного у письмовій формі договору купівлі-продажу, який посвідчений нотаріально та зареєстрований  у встановленому законом порядку. 
 
Судом апеляційної інстанції визнано доведеним, що у діях власника майна була воля на його відчуження, майно було придбано в особи, яка мала право на її відчуження, а тому таке майно не може бути витребувано в добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України (а.с. 213-220 т.2).   
 
Згідно  положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду по іншій справі, що набрало законної сили, не доказуються  при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
 
Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
 
Згідно зі ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
Отже ст. 388 ЦПК України встановлено порядок та умови витребування майна від добросовісного набувача. Згідно з положеннями цієї статті власник може витребувати майно від добросовісного набувача лише у разі, коли воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, та коли такий набувач набув це майно за відплатним договором.
 
У постановах від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15 та від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15 Верховний Суд України, вирішуючи питання правомірності витребування майна у добросовісного набувача залежно від обставин, передбачених положеннями ст. 388 ЦК України, висловив такий правовий висновок.
 
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
 
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
 
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
 
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
 
Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.
 
Зазначений правовий висновок підтримав у своїй постанові від 05 грудня 2018 року й Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду за наслідками розгляду справи № 752/2124/16-ц (провадження № 61-20676св18).
 
Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (стаття 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.
 
Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.
 
За пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України можливість витребувати майно від добросовісного набувача є за наявності у діях власника майна волі на передачу майна.
 
Отже, майно яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, яке в подальшому було скасовано, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
 
Встановлення обставин за іншими, укладеними в подальшому договорами відносно спірного майна, не має правового значення в розрізі вимог власника про його витребування.
 
Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.
 
Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
 
Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що слід вважати, що майно вибуло з володіння власника поза його волею й він має право витребовувати його від добросовісного набувача за правилами статті 388 ЦК України, оскільки рішення суду, на підставі якого спірне майно було вилучено з володіння позивача, у подальшому було судом скасовано.
 
Отже, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги позивача про витребування спірної квартири від ОСОБА_2 як останнього набувача, на користь ОСОБА_1 , оскільки повернення власнику його квартири  АДРЕСА_1 , безпідставно відчуженої фізичній особі, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Крім того, такий спосіб захисту, в даному випадку, спрямований на поновлення порушених прав позивача та повністю відповідає вимогам чинного законодавства.
 
Доводи апеляційної скарги в частині порушення процесуального закону щодо не належного повідомлення ТОВ «Голденбрідж» про день час та місце судового засідання знайшли своє підтвердження під час перегляду рішення суду першої інстанції.
 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, як такого, що ухвалено за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце розгляду справи, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
 
Вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення про витребування майна з чужого незаконного володіння, апеляційна скарга не містить.
 
Крім цього, відповідно до положень статті 141 ЦПК України, суд покладає на відповідачів в повному обсязі сплачений позивачем судовий збір в сумі 8 000 грн у рівних частках, а саме по 2 666 грн 67 коп з кожного.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Таращука Олексія Ігоровича в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Голденбрідж» задовольнити частково.
 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2022 року скасувати.
 
Ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позову  ОСОБА_1 .
 
Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 15402280000), яка була набута ОСОБА_2 у власність на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 12.11.2015 між нею та товариством з обмеженою відповідальністю "Голденбрідж" в особі директора ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Юрієм Вікторовичем та зареєстрованого в реєстрі за № 8629.
 
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Голденбрідж", ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 8 000 грн у рівних частках, а саме по 2 666 грн 67 коп з кожного.
 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 19 березня 2024 року.
 
Суддя-доповідач:

Судді: