ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/295/24	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/11457/19 Категорія: н ухвалу    	Романенко В.А. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       23 січня 2024 року                                                                                                  м. Черкаси   

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Новіков О.М., Сіренко Ю.В.	
секретар	Матюха В.І. 	

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заявника на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.12.2023 (повний текст складено 13.12.2023, суддя в суді першої інстанції Романенко В.А.) про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

в с т а н о в и в :
у грудні 2023  ОСОБА_1 звернулася до Соснівського районного суду м. Черкаси з вказаною вище скаргою, якою просила: визнати бездіяльність державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що полягає у не здійсненні заходів примусового виконання судового рішення у справі №712/11457/19 у виконавчому провадженні № 68129406 за період у часі з 9.00 години 02.12.2023 до 19 години 03.12.2023 неправомірною та протиправною;
зобов`язати державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вживати заходи примусового виконання співмірно вимогам рішення Соснівського районного суду місті Черкаси від 16.07.2021 у справі №712/11457/19, вчиняти виконавчі дії повно та своєчасно;
визнати бездіяльність Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у нерозробці комплексної стратегії виконання рішення Соснівського районного суду від 16.07.2021 у справі №712/11457/19 неправомірною та протиправною;
зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) організувати через структурний підрозділ, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) розробку комплексної стратегії, необхідної для забезпечення примусового виконання рішення Соснівського районного суду місті Черкаси від 16.07.2021 у справі №712/11457/19, із застосуванням заходів примусового виконання рішення, співмірних вимогам за рішенням суду та забезпечити реальний фізичний контакт матері та малолітньої дитини;
зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) організувати через структурний підрозділ, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) здійснювати дієвий та ефективний контроль виконавчого провадження №68129406 відкритого з метою примусового виконання рішення Соснівського районного суду місті Черкаси від 16.07.2021 у справі №712/11457/19, із застосуванням заходів примусового виконання рішення, співмірних вимогам за рішенням суду.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.12.2023 відмовлено у відкритті провадження по скарзі ОСОБА_1 в частині оскарження дії/бездіяльності органу примусового виконання Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) й роз`яснено, що питання з приводу оскарження дій/бездіяльності органу примусового виконання Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), віднесені до юрисдикції адміністративних судів, з посиланням на імперативність норми ч.2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», вказавши про те, що на виконанні Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виконавче провадження №68129406 не перебуває.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, скаржник через систему «Електронний суд» подала 21.12.2023 апеляційну скаргу в якій, посилаючись на помилковість висновків суду першої інстанції та їх необґрунтованість, просить ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Зазначає про помилкове застосування судом першої інстанції положень ч.2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконанню у спірних правовідносинах підлягає судове рішення, ухвалене у порядку ЦПК України, а не рішення іншого органу (не суду), тому, на думку скаржниці, в даному випадку оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС підлягають оскарженню в порядку саме цивільного судочинства. При цьому скаржник вказувала на помилкове застосування судом першої інстанції висновку ВП Верховного Суду у справі №213/2012/16 від14.03.2018, оскільки у даній справі питання стосувалося постанов про відкриття виконавчих проваджень з виконання постанов районної ради.
У відзиві на апеляційну скаргу Центральне міжрегіональне управління юстиції (м.Київ) вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою, просило залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків. 
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження по даній справі з підстав, передбачених п.1 ч.1ст.186 ЦПК України, у зв`язку з тим, що скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Проте, апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Так, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі, зокрема, встановлення таких обставин: чи є вказана скарга реалізацією учасником справи права на судовий контроль за виконанням судового рішення в конкретній справі, чи це є самостійним правом на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів, їх посадових осіб, виконавця чи приватного виконавця як суб`єктів, наділених владними повноваженнями при вчиненні виконавчих дій.
Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби у статті 74 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частини першої вказаної статті рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Разом із тим рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб) можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина друга статті 74 Закону).
Тобто, юрисдикція справ щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби залежить від типу виконавчого документа, на підставі якого було відкрите виконавче провадження, а також суб`єктів їх видання. 
Згідно з п.1 ч.1 ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Відповідно до ч.1 ст.287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Така правова позиція викладена у постанові ВП ВСУ №213/2012/16 від14.03.2018, на яку послався суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, проте на думку апеляційного суду, зробив невірні висновки щодо застосування норм права та застосував до правовідносин по справі нерелевантну правову позицію 
Так, у даній справі ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії/бездіяльність органу примусового виконання Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що полягає у не здійсненні заходів примусового виконання судового рішення у справі №712/11457/19 у виконавчому провадженні № 68129406 за період у часі з 9.00 години 02.12.2023 до 19 години 03.12.2023 неправомірною та протиправною.
Зважаючи на те, що виконавче провадження у справі, що переглядається, було відкрито на піставі судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України та його примусовим виконанням, тому право на звернення зі скаргою та порядок розгляду цієї скарги має відбуватися за правилами ЦПК України. 
Розділом VII ЦПК України врегульовано судовий контроль за виконанням судових рішень.
Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що скарги мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбачених положеннями ЦПК України і ГПК України та містити відомості, перелічені у частині четвертій статті 74 Закону «Про виконавче провадження».
Відповідно до ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Проте суд першої інстанції у порушення вищевказаних вимог процесуального законодавства не звернув уваги на те, що вимоги ч.2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» не регулюють спірні процесуальні правовідносини, тому не підлягають застосуванню у цій справі, оскільки вказана норма процесуального права поширюється виключно оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб).
Отже, доводи апеляційної скарги підлягають задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст.379 ЦПК України, як постановлена з порушенням норм процесуального законодавства.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 442 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

апеляційну скаргу – задовольнити.
Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.12.2023 про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) – скасувати.
Матеріали даної цивільної справи направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 24.01.2024.

Суддя-доповідач

Судді