КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 760/13031/20                                                                        Головуючий у суді І інстанції Кушнір С.І.
Провадження № 22-ц/824/1347/2024                                                      Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
08 січня 2024 року                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
в с т а н о в и в:
 
У червні 2020 року ТОВ «ФК «Фінанс Інновація», правонаступником якої є ТОВ «ФК «Ріальто» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позов мотивований тим, що 07 грудня 2018 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та ОСОБА_1 укладено договір № 181207-2353-1, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 3 000 грн строком на 30 днів шляхом переказу на його платіжну карту № НОМЕР_1 , емітовану АТ «Ощадбанк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5 % від суми кредиту за кожен день користування та 2,5 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту.
Вказаний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації ОСОБА_1 на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.com.ua та підписанням кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, що передбачено Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, чим порушив умови кредитного договору. Станом на 03 червня 2020 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 8 088 грн, з яких: 3 000 грн - заборгованість за кредитом; 1 350 грн - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до пункту 1.2. кредитного договору за ставкою 1,5 % за кожен день користування кредитом за період з 07 грудня 2018 року по 06 січня 2019 року; 3 738 грн - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до пункту 3.3. кредитного договору за ставкою 2,5 % за кожен день користування кредитом за період з 07 січня 2019 року по 16 квітня 2019 року. При цьому було враховано погашення боржником 3 762 грн, які зараховані позивачем в якості погашення заборгованості за нарахованими процентами відповідно до пункту 3.3. кредитного договору за вказаний період.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 8 088 грн та судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 2 102 грн та 6 510 грн витрат на правову допомогу.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ріальто» суму заборгованості за договором № 181207-2353-1 від 07 грудня 2018 року у розмірі 8 088 грн, судовий збір у розмірі 2 102 грн та 3 510 грн витрат на правничу допомогу.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з нього на користь позивача 590 грн заборгованості, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що він кредитний договір не підписував, оскільки не має електронного цифрового підпису. 
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно частини другої статті 1050 ЦК України. Строк надання кредиту у договорі визначений та становить 30 днів, тому нарахування процентів поза межами строку кредитування є незаконним і такі підвищені проценти за своєю суттю є пенею.
Також відповідач посилається на те, що згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, не підписані правила кредитування не є невід`ємною частиною договору.
Крім того вказує, що 11 лютого 2020 року приватним нотаріусом КМНО Барщацьким І.В. був вчинений виконавчий напис на кредитному договорі № 181207-2353-1 від 07 грудня 2018 року. 10 березня 2020 року із його заробітної плати стягнуто 1 575,25 грн, а 07 травня 2020 року - 2 184,75 грн, отже сума заборгованості частково погашена, залишок боргу становить 590 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Руденко К.В. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, та стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн, понесені позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Спростовуючи доводи апеляційної скарги щодо нарахування процентів поза межами строку дії кредитного договору, позивач посилається на пункт 20 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 5017/1987/2012, в якому зазначено, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Позивач звертає увагу, що всі нарахування відсотків за користування кредитними коштами, передбачені умовами договору № 181207-2353-1 від 07 грудня 2018 року, а тому, підписуючи кредитний договір, відповідач був обізнаний про розмір та ставки таких відсотків. При цьому, умовами укладеного договору не передбачені штрафні санкції у вигляді пені чи штрафу за кожен день користування кредитом понад строк, зазначений у пункті 1.3. договору.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом першої інстанції встановлено, що 07 грудня 2018 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та ОСОБА_1 був укладений договір № 181207-2353-1, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 3 000 грн строком на 30 днів шляхом переказу коштів на його платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ «Ощадбанк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5 % від суми кредиту за кожен день користування та 2,5 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту.
Кредитний договір укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.com.ua та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» було перераховано на картковий рахунок відповідача позику у розмірі 3 000 грн, що підтверджується чеком № 117812673 від 07 грудня 2018 року.
На підтвердження укладення договору № 181207-2353-1 від 07 грудня 2018 року позивачем надано послідовність укладення даного договору, із якої вбачається, що 07 грудня 2018 року о 13:48:39 відповідачем здійснено авторизацію в особистому кабінеті на веб-сайті позивача https://monetka.com.ua, обрано параметри кредиту: сума кредиту 3 000 грн та строк 30 днів, після чого надіслано запит щодо можливості отримання кредиту шляхом натискання на посилання «Отримати кредит». 
Відповідач ознайомився з умовами кредитного договору, правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, умовами кредитування після чого на фінансовий номер телефону НОМЕР_2 був надісланий одноразовий ідентифікатор. 07 грудня 2018 року о 17:52:58 відповідачем введено одноразовий ідентифікатор 700490 та акцептовано пропозицію укласти кредитний договір. Позичальнику надіслане повідомлення про підписання кредитного договору: «Vy podpisali Dogovor! Ego Nomer 181207-2353-1, ukazyvajte ego pri pogashenii kredіta».
Враховуючи факт підписання відповідачем електронного договору шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, суд першої інстанції дійшов висновку, що укладення договору № 181207-2353-1 від 07 грудня 2018 року узгоджуються з вимогами статей 6, 627 ЦК України та статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився з ними. Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.
АТ «Ощадбанк» на виконання вимог ухвали суду надало відповідь від 02 грудня 2021 року про те, що на ім`я ОСОБА_1 емітовано картку № НОМЕР_1 , та виписку по рахунку за період з 07 грудня 2018 року по 10 грудня 2018 року, з якої вбачається, що 10 грудня 2018 року на картковий рахунок відповідача був зарахований переказ на суму 3 000 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Так, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 3 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (частина шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина дванадцята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір № 181207-2353-1 від 07 грудня 2018 року укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.com.ua та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
Нормою статті 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Тобто, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму.
Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
З даних квитанції № 117812673 від 07 грудня 2018 року убачається, що ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» перерахувало на картковий рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_3 грошові кошти у розмірі 3 000 грн. У графі «призначення» вказано перерахування коштів за договором надання фінансового кредиту (а.с. 8).
Факт переказу коштів на рахунок відповідача також підтверджується листом № 46/12-11/1/8302/12318-БТ від 02 грудня 2021 року та доданим до листа СD-R диском, який містить інформацію стосовновиписки по картковому рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , наданою АТ «Ощадбанк» за період з 07 грудня 2018 року по 10 грудня 2018 року, з якої вбачається, що 10 грудня 2018 року на картковий рахунок відповідача був зарахований переказ на суму 3 000 грн (а.с. 55-56).
Між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора. 
Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що між сторонами виникли договірні відносини, які регулюються укладеним договором № 181207-2353-1 від 07 грудня 2018 року, та у зв`язку з неналежним виконанням боржником умов зазначеного договору, в кредитора за спірними зобов`язаннями, виникло право вимоги стягнути з боржника заборгованість по кредиту.
Аналогічна правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду, зокрема, у постанові від 16 грудня 2020 року в справі № 561/77/19, скасовуючи судові рішення про відмову у позові і ухвалюючи нове про стягнення боргу за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув.
Верховний Суд у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20 також зробив правовий висновок щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію».
Більш того, про відповідність електронного правочину, підписаного за допомогою одноразового ідентифікатора за домовленістю сторін, вимогам закону, висловив свою позицію Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19.
Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду про належне укладення договору та досягнення між сторонами згоди з усіх істотних його умов суперечить судовій практиці, а саме постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), не є релевантними, виходячи зі змісту вказаної постанови та установлених обставин спірних правовідносин.
У даному випадку, послідовність укладення кредитного договору на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.com.uaпередбачає, що без ознайомлення з Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, подальше укладення електронного договору кредиту на сайті є неможливим.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 встановлені інші обставини щодо укладання кредитного договору у паперовій, а не в електронній формі. При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що у вказаній постанові, Верховний Суд зазначив, що навіть за відсутності узгодження усіх умов договору щодо процентів та пені, вимоги банку про стягнення фактично отриманих та використаних позичальником коштів, які не повернуті в добровільному порядку, є обґрунтованими і підлягають до задоволення.
Матеріали справи містять достатньо доказів, які свідчать про те, що 07 грудня 2018 року між сторонами був укладений договір № 181207-2353-1в електронній формі, умови якого відповідачем не виконанні, а тому підстави для застосування до спірних правовідносин зазначених висновків Верховного Суду відсутні.
Відповідач також не погоджується з рішенням районного суду в частині задоволення позовних вимог про нарахування позивачем відсотків після закінчення строку кредитування.
Згідно з пунктами 1.1. - 1.4. кредитного договору товариство надає позичальникові грошові кошти (кредит) в розмірі 3 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом не пізніше строку, визначеного в пункті 1.3 цього договору.
Процентна ставка за користування кредитом становить 1,5% від суми кредиту за кожний день користування кредитом у межах строку, визначеного в пункті 1.3. цього договору.
Строк надання кредиту та строк дії договору становить 30 днів, але в будь-якому випадку строк користування грошовими коштами, наданими у кредит не може становити менше 3 (трьох) календарних днів. Строк надання кредиту може бути продовжений в порядку та на умовах, визначених цим договором.
Невід`ємною частиною цього договору є Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, через мережу Інтернет ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» (далі - Правила), які розміщені на сайті monetka.ua.
Відповідно пункту 2.4.1. договору позичальник зобов`язаний у встановлений договором строк повернути кредит та сплатити проценти за його користування.
Пунктом 3.3., який знаходиться в розділі 3 договору «Відповідальність сторін та порядок повернення кредиту», передбачено, що у випадку порушення строків повернення кредиту, встановлених пунктом 1.3. договору, позичальник сплачує товариству плату за користування кредитом за підвищеною ставкою - 2,5 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожен день користування кредитом понад строк, зазначений у пункті 1.3. цього договору.
Відповідно пункту 5.2. договору позичальник, підписуючи даний договір, засвідчив, що ознайомлений, повністю розуміє та погоджується з усіма умовами та змістом договору, додатків до нього та Правил і зобов`язується їх дотримуватись; інформація, надана товариством, забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги за цим договором без нав`язування її придбання.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Вказаний висновок підтверджено Верховним Судом у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 686/13446/15 (провадження № 61-18379св21).
За змістом вищевказаних вимог закону та умов кредитного договору строк повернення всієї суми кредиту та відсотків за користування коштами настав 06 січня 2019 року й саме в межах цього строку ТОВ «ФК «Ріальто» мало право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а після закінчення строку кредитування - вимагати сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.
В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі №5017/1987/2012 наведено наступне.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Згідно пункту 20 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі №5017/1987/2012 зазначено, що така правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК.
У пункті 140 постанови від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) Велика Палата Верховного Суду вказала, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.
При цьому у пункті 146 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованогоу постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та підтвердженого у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) наголосила на тому, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Отже, пунктом 3.3. кредитного договору № 181207-2353-1 від 07 грудня 2018 року, який знаходиться в розділі 3 цього договору «Відповідальність сторін та порядок повернення кредиту», встановлено розмір процентної ставки, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання.
Позивач не позбавляється права на отримання від  ОСОБА_1 належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих з 07 січня 2019 року у розмірі 2,5 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту у встановлений строк на підставі пункту 3.3. кредитного договору у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України.
Відтак колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо неправомірності нарахування позивачем процентів після визначеного кредитним договором строку кредитування, а також, що такі підвищені проценти є неустойкою (пенею).
Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідач не спростував наданий позивачем розрахунок заборгованості, доказів належного виконання взятих зобов`язань згідно з умовами кредитного договору не надав, а тільки вказав, що 11 лютого 2020 року приватним нотаріусом КМНО Барщацьким І.В. був вчинений виконавчий напис на кредитному договорі № 181207-2353-1 від 07 грудня 2018 року, на підставі якого 10 березня 2020 року із його заробітної плати стягнуто 1 575,25 грн, а 07 травня 2020 року - 2 184,75 грн, отже сума заборгованості частково погашена, залишок боргу становить 590 грн.
Однак, у зв`язку з порушенням зобов`язань за договором грошові кошти в сумі 3 762,00 грн (1 577,25 + 2 184,75) було стягнуто та зараховано позивачем у порядку, передбаченому пунктом 3.6. договору, в рахунок погашення заборгованості за нарахованими процентами відповідно до пункту 3.3. кредитного договору за спірний період з 07 січня 2019 року по 16 квітня 2019 року, що вбачається з розрахунку заборгованості.
Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною відповідача спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
У частині другій статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Частина третя статті 141 ЦПК Українипередбачає критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі  № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження своїх вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3 000 грн судових витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, представником ТОВ «ФК «Ріальто»було надано: договір № 02/06/2022 про надання юридичних послуг від 02 червня 2022 року; довіреність юридичної особи від 15 березня 2023 року; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 23 жовтня 2018 року; акт приймання-передачі наданих послуг № 67 від 31 березня 2023 року до вказаного договору на суму 3 000 грн (складання та подання відзиву на апеляційну скаргу); платіжну інструкцію № 341 від 03 квітня 2023 року про сплату 3 000 грн.
У відповіді на відзив ОСОБА_1 просив зменшити заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу, посилаючись на її неспівмірність зі складністю цієї справи, ціною позову та обсягом і часом, витраченим адвокатом на підготовку і подання відзиву на апеляційну скаргу в електронному вигляді.
Проаналізувавши вид, вартість та обсяг наданих адвокатом Руденком К.В. позивачу юридичних послуг та виконаних робіт, зважаючи на складність справи та зміст опису виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на підготовку відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що заявлена сума витрат на правничу допомогу при перегляді справи в апеляційному порядку у розмірі 3 000 грнє дещо завищеною та не відповідає дійсним і необхідним витратам, які змушене понести ТОВ «ФК «Ріальто» у даній справі.
Як вбачається з матеріалів справи, відзив на апеляційну скаргу у даній справі поданий внаслідок оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 8 088 грн, що не відноситься до категорії справ значної складності, які потребують самостійного напрацювання представником окремого правового висновку, наведення нових обставин, які мають значення для справи та відшукування доказів на їх підтвердження, а обсяг документів у справі є незначним. За своїм змістом відзив містить лише цитування норм матеріального і процесуального права та посилання на правові позиції Верховного Суду і судову практику з подібного питання, яке є досить розповсюдженим.
На думку колегії суддів, ураховуючи складність справи та зміст наведених заперечень представника позивача щодо доводів апеляційної скарги, 2 000 грн винагороди є достатньою компенсацією з урахуванням виконаної роботи адвокатом та обсягом наданих послуг, виходячи з обставин даної справи, критерію розумності розміру витрат, а також фінансового стану і правового статусу обох сторін.
Отже, виходячи з обставин справи, які склалися у даному випадку, категорії спору, що є малозначним, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених ТОВ «ФК «Ріальто» витрат на професійну правничу допомогу адвоката, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторін, а також урахувавши доводи відповідача щодо неспівмірності розміру заявлених витрат на правничу допомогу та критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності, розумності розміру), колегія суддів дійшла висновку про стягнення з  ОСОБА_1  на користь ТОВ «ФК «Ріальто» 2 000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, а в стягненні інших витрат на правову допомогу відмовити.
Розмір такого стягнення судових витрат на правничу допомогу є пропорційним, розумним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, при цьому не порушуватиме права позивача на отримання коштів, які він був змушений реально затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в апеляційної суді внаслідок подання апеляційної скарги відповідачем, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.
Оскільки відповідач був звільнений від сплати судового збору під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.
Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 рокуу даній справі залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто»витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 грн, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Судді:                                                                                   С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній