ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 січня 2024 року
м. Київ
 
справа № 727/6408/21
провадження № 61-14597св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,                   Коротуна В. М.,
 
учасники справи:            
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 08 травня 2023 року у складі судді Смотрицького В. Г. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 13 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Височанської Н. К., Половінкіної Н. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося в суду з позовом до ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення та звільнення приміщення від особистих речей.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 30 жовтня 2007 року Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») та                    ОСОБА_2 уклали кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 25 000,00 дол. США та зобов`язалася повернути його і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. 
На забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належну йому на праві власності двокімнатну квартиру                    АДРЕСА_1 .
28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК Вектор Плюс») укладений договір факторингу, відповідно до умов якого банк відступив ТОВ «ФК Вектор Плюс» свої права вимоги за кредитними договорами, укладеними з боржниками, у тому числі і з ОСОБА_4 ..
У цей же день (28 листопада 2012 року) між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та «ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 30 жовтня 2007 року № 2501/1007/88-419, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 .
Враховуючи, що ОСОБА_2 неналежним чином виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, ТОВ «Кредитні ініціативи» звернуло стягнення на передану в іпотеку квартиру на підставі статті  37 Закону України «Про іпотеку» (пункт 12.3.1. іпотечного договору) й 21 квітня 2021 року державний реєстратор Козлова Н. В. зареєструвало власником квартири   АДРЕСА_2 ТОВ «Кредитні ініціативи».
Позивач зазначав, що у вказаній квартирі зареєстровані колишній власник ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_2 і донька ОСОБА_3 ,                   ІНФОРМАЦІЯ_1 , які, незважаючи на відсутність правових підстав, продовжують проживати у цьому житловому приміщенні та відмовляється добровільно виселятися. 
Посилаючись на порушення прав власника, позивач просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2 та зобов`язати відповідачів звільнити її від особистих речей.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 08 травня               2023 року в задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для виселення відповідачів та звільнення спірного житлового приміщення від їх особистих речей. Суд виходив із того, що квартира придбана не за рахунок кредиту, іншого житла відповідачі не мають, тому виселення можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.
Короткий зміст постанови апеляційної інстанції
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 13 вересня 2023 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ТОВ «Кредитні ініціативи» рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 08 травня 2023 року залишено без змін. 
Апеляційний суд погодився з рішення суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним і обґрунтованим та не вбачав підстав для скасування. Суд зазначив, що оскільки в іпотеку була передано квартиру, яка придбана (набута) не за рахунок отриманих кредитних коштів, а позивач у позовній заяві не запропонував інше приміщення, яке відповідало би вимогам «житлового» в розумінні ЖК України, у зв`язку з цим відсутні підстави для виселення відповідача та членів його сім`ї з іпотечного майна без надання іншого постійного житла.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
10 жовтня 2023 року представник ТОВ «Кредитні ініціативи» - адвокат Цимбал В. І. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2023 року в справі № 127/12688/20, від 09 червня 2021 року в справі                        № 347/1073/19, від 23 червня 2021 року в справі № 279/2993/19,                        від 25 липня 2018 року в справі № 638/13030/13-ц та постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 916/5073/15, від 22 березня 2023 року в справі № 361/4481/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Суди не врахували правові висновки Верховного Суду, зроблені у справах з подібними правовідносинами.
Інші доводи учасників справи
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у даній справі.                          
Витребувано з Шевченківського районного суду міста Чернівців цивільну справу № 727/6408/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення та звільнення приміщення від особистих речей.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
Суди встановили, що 30 жовтня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 25 000,00 доларів США зі сплатою 11,9 % річних та терміном повернення до 10 жовтня 2017 року.
На забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належну йому на підставі договору дарування                                  від 08 березня 2006 року двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 30 жовтня 2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М. О. та зареєстрований у реєстрі за № 3681.
28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК Вектор Плюс» уклали договір факторингу, відповідно до умов якого банк відступив ТОВ «ФК Вектор Плюс» свої права вимоги за кредитними договорами, укладеними з боржниками, у тому числі і з ОСОБА_4 за кредитним договором від 30 жовтня 2007 року.
У цей же день (28 листопада 2012 року) між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір факторингу, згідно з яким ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача у зобов`язаннях, що виникли з кредитного договору та договору іпотеки від 30 жовтня 2007 року.
21 квітня 2021 року державний реєстратор Козлова Н. В. здійснила реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ТОВ «Кредитні ініціативи» на підставі договору іпотеки від 30 жовтня 2007 року.
Відповідно до довідки відділу ведення реєстру територіальної громади Чернівецької міської ради від 02 червня 2021 року в зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,                           ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
15 червня 2021 року ТОВ «Кредитні ініціативи» направило відповідачам вимогу про добровільне виселення з квартири АДРЕСА_2 .
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відсутні відомості про право власності на інше житло. 
 Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Підставою касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій є посилання заявника на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2023 року в справі                                     № 127/12688/20, від 09 червня 2021 року в справі № 347/1073/19,                        від 23 червня 2021 року в справі № 279/2993/19, від 25 липня 2018 року в справі № 638/13030/13-ц та постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 916/5073/15, від 22 березня 2023 року в справі № 361/4481/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).
Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).
Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина друга статті 40 ЗаконуУкраїни «Про іпотеку»).
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
Таким законом є стаття 109 ЖК України, яка містить правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення.
Відповідно до частини першої зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).
У частині третій наведеної статті деталізується порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.
Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про потребу надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.
Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.
Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.
Це передбачено й у частині першій статті 109 ЖК України, у якій зазначено, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Отже, у разі, якщо іпотечне майно набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої-третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане особою за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим особам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.
Такі висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22).
Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК України та статті 40 Закону України «Про іпотеку» є передбачуваними.
Визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для правильного вирішення справи та застосування судом відповідної норми статті 109 ЖК України.
У справі, яка є предметом касаційного перегляду, суди попередніх інстанцій установили, що 30 жовтня 2007 року ОСОБА_2 уклала з АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», кредитний договір, на забезпечення виконання якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належну йому на підставі договору дарування від 08 березня                        2006 року квартиру АДРЕСА_2 . 
21 квітня 2021 року ТОВ «Кредитні ініціативи», користуючись своїм правом, передбаченим статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та договором іпотеки, звернуло стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття у свою власність предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_2 .
Також суди встановили, що спірна квартира придбана не за рахунок кредиту, іншого житла відповідачі не мають, тому виселення можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.
Суд першої інстанції, при цьому, звернув увагу, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки ТОВ «Кредитні ініціативи» було обізнаним про наявність обтяжень зазначеної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_1 та його проживання в квартирі з членами сім`ї   ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Суд апеляційної інстанції послався на те, що оскільки в іпотеку була передано квартиру, яка придбана (набута) не за рахунок отриманих кредитних коштів, а позивач у позовній заяві не запропонував інше приміщення, яке відповідало б вимогам «житлового» в розумінні ЖК України, у зв`язку з цим відсутні підстави для виселення відповідача та членів його сім`ї з іпотечного майна без надання іншого постійного житла.
Висновки судів попередніх інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження судами попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цих  справах та у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші аргументи касаційної не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом.           
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року                                             у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює. 
Керуючись статтями  400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 08 травня 2023 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 13 вересня 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та  оскарженню не підлягає.                                                                        
         Судді:                                                                                                М. Є. Червинська

 Є. В. Коротенко

  В. М. Коротун