ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/4568/23	Головуючий у 1-й інстанції   Марциновська І.В. 	
Провадження № 22-ц/817/993/23 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Костів О. З., Хома М. В., 

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу № 607/4568/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 серпня 2023 року, ухваленого суддею Марциновською І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від заборгованості за аліментами та сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

В С Т А Н О В И В:
у березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про звільнення від заборгованості за аліментами згідно з виконавчим листом № 606/1235/21, виданим 30.08.2021 Теребовлянським районним судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі по 2000 грн на кожну дитину щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за період з 16.06.2021 до 17.02.2023 у сумі 44 814,95 грн, а також звільнити ОСОБА_1 від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначених рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 30.08.2021, і відкликати з Теребовлянського відділу ДВС у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Івано-Франківськ) виконавчий лист № 606/1235/21, виданий 30.08.2021 Теребовлянським районним судом Тернопільської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей.
В обґрунтування позову посилаються на те, що 28.07.2005 між сторонами зареєстрований шлюб. У даному шлюбі народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 30.08.2021 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі у розмірі по 2000 грн на кожну дитину щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 16.06.2021 і до досягнення старшою дитиною повноліття.
Постановою головного державного виконавця Теребовлянського відділу ДВС у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Івано-Франківськ) за заявою відповідача відкрито виконавче провадження № 70518840 з виконання вказаного вище рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 30.08.2021 про стягнення аліментів. Станом на 17.02.2023 заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів за період з червня 2021 року до лютого 2023 року становить 44 814,95 грн.
ОСОБА_1 зазначив, що не погоджується з фактом існування заборгованості та з продовженням стягнення на користь відповідача аліментів на утримання малолітніх дітей, оскільки діти сторін на момент пред`явлення позову про стягнення аліментів, у період нарахування позивачу заборгованості зі сплати аліментів та станом на даний час проживають разом з позивачем та перебувають на його утриманні. Також позивач є опікуном дитини з інвалідністю, яка постійно потребує особливого догляду та матеріального забезпечення.
Восени 2022 року відповідач переїхала від позивача, однак діти залишились проживати з позивачем та з вказаного періоду повністю перебувають на його утриманні. При цьому, відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_1 та забирає дітей виключно на вихідні. Кошти, які відповідач отримує від позивача в якості сплати аліментів, відповідач витрачає на власні потреби.
Крім цього, позивач не погоджується з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, оскільки за період з червня 2021 року до лютого 2023 року добровільно сплатив на користь відповідача кошти на загальну суму 37 185,93 грн з призначенням платежу «оплата за аліменти» та кошти на загальну суму 26 837,69 грн, які не містили інформації про призначення платежу. Однак, квитанції на суму 26 837,69 грн не були враховані державним виконавцем як сплата аліментів на утримання малолітніх дітей.
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 серпня 2023 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від заборгованості за аліментами та сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей відмовлено повністю.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної судової адміністрації України судовий збір у сумі 2147 грн 20 коп.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 серпня 2023 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
       В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що відповідно до акта № 224 від 18.04.2023 року, перевіркою за місцем проживання ( АДРЕСА_1 ) встановлено, що догляд за сином ОСОБА_3 , який є дитиною з інвалідністю здійснюється батьками почергово, а саме 4 дні доглядає батько ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 та 4 дні доглядає матір ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 . Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що діти не проживають з матір`ю на постійні основі.
       Відтак, висновок суду про те, що сам по собі факт реєстрації дітей за місцем проживання позивача не свідчить про їх фактичне місце проживання за вказаною адресою та про перебування на утриманні позивача — не відповідає дійсним обставинам справи та не ґрунтується на досліджених в судовому засіданні доказах, якими прямо підтверджено, що діти з 26.01.2021 по 01.04.2023 року проживають більшою мірою з батьком за місцем реєстрації, а з 01.04.2023 року — приблизно рівний час як за місцем проживання матері, так і за місцем проживання батька.
       Суд помилково не врахував правової природи коштів у сумі 26837,69 грн та того, що це допомога по догляду за дитиною з інвалідністю і є доходом безпосереднього позивача.
       Тому вважає, що сам по собі факт отримання ОСОБА_1 коштів на догляд за дитиною з інвалідністю з 26.01.2021 по 01.04.2023, що підтверджений довідкою Управління соціальної політики від 23.05.2023, долученою до справи відповідачем, свідчить про те, що саме ОСОБА_1 здійснював фактичний догляд за дітьми, у тому числі за дитиною з інвалідністю. Однак, ОСОБА_1 при цьому продовжував сплачувати стягнуті з нього рішенням суду аліменти, що суперечить правовій природі аліментів, які сплачуються тим з батьків, який проживає окремо від дітей, а в разі прострочення сплати розмір заборгованості зі сплати аліментів — зростав.
       Також, факт перерахування коштів, отриманих як допомога на дитину, із врахуванням надбавки на догляд, є фактом перерахування стягувачу боржником його власного єдиного у той період доходу позивача, який не міг при цьому працювати виходячи із положень п. 15 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям із інвалідністю.
       Відтак, у такій ситуації постає абсолютно несправедливим стягнення з батька аліментів на утримання дітей на користь матері, яка спільно з дітьми фактично не проживає, а забирає дітей, причому переважно на вихідні, а також неврахування сплачених ним без зазначення цільового призначення коштів, отриманих з його особистого доходу — надбавки за догляд за дитиною.
       Таким чином, стягнення з батька дітей аліментів на їх утримання в період їх утримання батьком та догляду за ними саме батьком, рівно так само як накопичення заборгованості за вказаний період з 26.01.2021 по 01.04.2023, не ґрунтується на правовій природі аліментів та не відповідає ні інтересам дітей, ні засадам справедливості.
       Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не поступав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і висновки суду відповідають зібраним по справі доказам.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що 28.07.2005 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрували шлюб, про що Теребовлянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) складений актовий запис № 52. Після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_6 . Вказане підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 18).
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 08.08.2023 у справі № 606/2206/22 шлюб між сторонами розірваний, що підтверджується інформацією, яка міститься у вільному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
У даному шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Указані обставини підтверджуються копіями повторних свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 (а.с. 16, 17).
Довідкою № 2588 від 13.11.2020, виданою ТОВ «Мрія» (а.с. 15), та довідками про реєстрацію місця проживання особи № 3982369/28-03 та № 3982150 від 23.07.2020 (а.с. 19, 20), встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , тобто за місцем проживання позивача, що підтверджується актом № 59 від 09.03.2023 (а.с. 27).
Зі змісту акта від 18.04.2023 (а.с. 73) та акта обстеження умов проживання від 16.05.2023 (а.с. 74) вбачається, що за місцем проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 створені належні умови для виховання та розвитку малолітніх дітей, наявна окрема кімната для хлопчиків, у якій є ліжка, робочий стіл, необхідні речі для навчання, засоби гігієни, одяг, книги, ігри та оргтехніка.
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 31.08.2021 вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі по 2000 грн на кожну дитину щомісячно але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 16.06.2021 і до досягнення старшою дитиною повноліття.
На виконання вказаного вище рішення суду 30.08.2021 виданий виконавчий лист № 606/1235/21 (а.с. 28).
09.12.2022, тобто в межах строку, визначеного Законом України «Про виконавче провадження», ОСОБА_2 звернулась до Теребовлянського відділу ДВС у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Івано-Франківськ) з заявою про прийняття до примусового виконання виконавчого листа № 606/1235/21, виданого 30.08.2021 Теребовлянським районним судом Тернопільської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей (а.с. 23).
Постановою головного державного виконавця Теребовлянського відділу ДВС у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Івано-Франківськ) П`ятковського В.І. від 09.12.2022 відкрито виконавче провадження № 70518840 з виконання вказаного вище виконавчого листа (а.с. 22).
Також постановою головного державного виконавця Теребовлянського відділу ДВС у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління юстиції П`ятковського В.І. від 13.02.2023 звернуто стягнення на доходи ОСОБА_1 , які останній отримує в Управлінні соціальної політики Тернопільської міської ради (а.с. 24).
Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 17.02.2023 (а.с. 26) станом на 17.02.2023 заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів згідно з виконавчим листом № 606/1235/21, виданим 30.08.2021 Теребовлянським районним судом Тернопільської області, за період з червня 2021 року до лютого 2023 року становить 44814,95 грн.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні не здобуто належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження існування обставин, що мають істотне значення, які б могли бути підставою для звільнення ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами та сплати аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей згідно з рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 31.08.2023.
З такими висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини (далі Конвенції) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Так само і положеннями статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Даний обов`язок є рівним для обох батьків і покладається на них, не зважаючи на те, з ким із батьків проживає дитина.
Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька або в твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року “Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів” право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.
Отже, за своєю суттю аліменти — це кошти покликані забезпечити дитину усі необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Частина 2 статті 197 СК України визначає, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Указана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.
Позивач ОСОБА_1 , заявляючи позовну вимогу про звільнення від сплати заборгованості за аліментами за період з 16.06.2021 до 17.02.2023 у сумі 44814,95 грн та звільнення від сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей, покликався на те, що з осені 2022 року відповідач переїхала від позивача і діти залишилися проживати з позивачем, а тому з вказаного часу повністю перебували на утриманні позивача, що є обставиною, яка має істотне значення у розумінні частини 2 статті 197 СК України і є підставою для звільнення від сплати як заборгованості за аліментами, так і сплати аліментів.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Судом встановлено, що малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , починаючи з червня 2020 року проживали разом з відповідачем за адресою: АДРЕСА_1 і лише періодично перебували за місцем проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , а саме у період знаходження ОСОБА_2 на роботі. По завершенню роботи відповідач забирала дітей та поверталась з ними за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Докази зворотного позивачем не надані. 
Даний факт підтверджується актом № 224 від 18.04.2023, складеним заступником начальника та головним спеціалістом відділу контролю за призначенням соціальних допомог і пенсій управління соціальної політики Тернопільської міської ради, з якого вбачається, що догляд за сином ОСОБА_7 , який є дитиною з інвалідністю здійснюється батьками почергово, а саме 4 дні доглядає батько ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 та 4 дні доглядає мати ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Дану інформацію підтвердили двоє батьків (а.с. 73).
Як видно з акту обстеження умов проживання за адресою АДРЕСА_1 від 16.05.2023, що за місцем проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 створені належні умови для виховання та розвитку малолітніх дітей, наявна окрема кімната для хлопчиків, у якій є ліжка, робочий стіл, необхідні речі для навчання, засоби гігієни, одяг, книги, ігри та оргтехніка (а.с. 74).
При цьому, докази того, що за місцем проживання позивача наявні дитячі речі, що давало б підстави вважати, що діти постійно проживають з позивачем та відповідно перебувають на його утриманні, суду не були надані.
Тому не заслуговує на увагу посилання в апеляційній скарзі заявника на те, що суд першої інстанції прийшов до невірного висновку, що сам по собі факт реєстрації дітей за місцем проживання позивача не свідчить про їх фактичне місце проживання за вказаною адресою та про перебування дітей на утриманні у позивача.
Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи заявника про те, що судом не було враховано добровільно сплачених на користь відповідача коштів на загальну суму 26837,69 грн як аліменти, оскільки квитанції не містять інформацію про призначення платежу.
Крім цього, відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. 
Даний обов`язок є рівним для обох батьків і покладається на них, не зважаючи на те, з ким із батьків проживає дитина.
       Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
       Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 30 жовтня 2023 року було зупинено дію оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яке переглядалось, тому дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 серпня 2023 року слід поновити.
               
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 серпня 2023 року залишити без змін.

       Поновити дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 серпня 2023 року.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

       Повний текст судового рішення виготовлений 28 грудня 2023 року.

Головуюча                                                                 Н.М. Храпак

Судді:                                                                         О.З. Костів

                                                                                       М.В. Хома