Постанова
Іменем України
 
12 березня 2024 року     
                    
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/7566/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:
 
головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Желепи О. В., Немировської О. В., 
за участю секретаря Марченка М. С.,  
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну Акціонерного товариства "Сенс Банк" 
 
на рішення Шевченківського районного суду м. Києва
 
від 11 листопада 2022 року 
 
в складі судді Юзькової О. Л.
 
у цивільній справі №761/14019/19 Шевченківського районного суду                 м. Києва
 
за позовом ОСОБА_1 
 
до Акціонерного товариства "Сенс Банк", державного реєстратора Комунального підприємства "Реєстраційне бюро" Сороки Валерія Миколайовича 
 
про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з припиненням права власності на квартиру, скасування державної реєстрації права власності та поновлення відомостей про право власності
 
                                 У С Т А Н О В И В:
03 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства "Укрсоцбанк", правонаступником якого є наразі Акціонерне товариство "Сенс Банк" (далі - АТ "Сенс Банк"), державного реєстратора Комунального підприємства "Реєстраційне бюро"               Сороки В. М. (далі - державний реєстратор), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив: 
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 46046129 від 20.03.2019 11:57:28, прийняте державним реєстратором Сорокою В. М. та припинити право власності Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1790327980000, номер запису про право власності 30777906); 
- скасувати державну реєстрацію права власності Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1790327980000, номер запису про право власності 30777906); 
- поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про право власності ОСОБА_1 на квартиру.
Позовна заява мотивована тим, що 28.12.2006 між ним та АКБСР «Укрсоцбанк» було укладено Договір кредиту №08-038/649к, згідно якого ним було отримано грошові кошти в сумі 160 000,00 доларів США, зі сплатою 11,95% річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 28 грудня 2026 року. В забезпечення виконання Договору кредиту між ним та банком 28.12.2006 було укладено Іпотечний договір №02-038/1283і, за умовами якого він передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за кредитним договором нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру за адресою:                АДРЕСА_1 . 
Зазначав, що ним отримано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме маймо та Реєстру прав власності на нерухоме майно, з якої вбачається, що власником спірної квартири є Акціонерне товариство «Укрсоцбанк». Підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46046129 від 20.03.2019 11:57:28, прийняте державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро», м. Київ Сорокою В. М. Підставою виникнення права власності зазначено Іпотечний договір.
Позивач, посилаючись на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку було здійснене з численними порушеннями закону, зокрема вимог Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що призвело до порушення його прав, просив позов задовольнити.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2022 року задоволено у повному обсязі.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач - АТ "Сенс Банк" звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що між сторонами відсутній договір про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки не врахував, що в п. 4.5.3. іпотечного договору сторони передбачили право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому законодавством.
 
Зазначав, що наявність відповідного застереження в іпотечному договору є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки. Додав, що така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №644/3116/18.
 
Також зазначав, що є помилковими твердження позивача про необхідність застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки положення даного Закону застосовуються за наявності таких умов: споживчий кредит отримано в іноземній валюті; житло використовується як постійне місце проживання; відсутнє інше нерухоме житлове майно та загальна площа такого нерухомого майна для квартири не перевищує 140 кв.м. Позивачем не доведено сукупності всіх чотирьох умов.
 
Зауважив, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягають застосуванню і з огляду на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося не в примусовому порядку, а в позасудовому порядку, тоді як закон про мораторій не застосовується до позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Вказував, що про усунення порушень за кредитним договором                ОСОБА_1 був повідомлений у відповідності до вимог п. 6.2. іпотечного договору.
 
За наведених обставин просив рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11.11.2022 скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив, в якому посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.
 
Представник позивача - ОСОБА_3. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
 
Відповідач - АТ "Сенс Банк", належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив. Від представника АТ "Сенс Банк" - Півторака Т. О. надійшла заява, в якій він просив проводити розгляд справи за його відсутності.
 
Відповідач - державний реєстратор Сорока В. М. належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, у відповідності до вимог п. 4 ч. 8 ст. 122 ЦПК України.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача - державного реєстратора Сороки В. М. та за відсутності представника АТ "Сенс Банк".
 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 28 грудня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ "Сенс Банк", та               ОСОБА_1 було укладено Договір кредиту №08-038/649к.
Пунктом 1.1. Договору кредиту визначено, що кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 160 000 доларів США, зі сплатою 11,95% річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 28 грудня 2026 року.
Відповідно до п. 1.2. Договору кредиту, кредит надається позичальнику на наступні цілі: придбання нерухомого майна - яким є трикімнатна квартира, загальною площею 103,2 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
28 грудня 2006 року позивачем, на підставі Договору купівлі-продажу укладеного з ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ханіною А. В. та зареєстрований в реєстрі за №8877, набуто право власності на квартиру АДРЕСА_2 
В забезпечення виконання умов кредитного договору, 28.12.2006 між позивачем та АКБСР «УКРСОЦБАНК» укладено Іпотечний договір                   №02-038/1283і, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку у якості забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором кредиту №08-038/649к від 28.12.2006 наступне нерухоме майно: трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .
Пунктом 4.5 Іпотечного договору його сторони погодили, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: 
на підставі рішення суду (підпункт 4.5.1 Іпотечного договору); 
на підставі виконавчого напису нотаріуса (підпункт 4.5.2 Іпотечного договору); 
шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (підпункт 4.5.3 Іпотечного договору); 
шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (підпункт 4.5.4 Іпотечного договору); 
шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (підпункт 4.5.5 Іпотечного договору).
Судом також встановлено, що державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» м. Київ Сорокою В. М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46046129 від 20.03.2019 11:57:28 та вчинено перереєстрацію права власності за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості майна: 1790327980000) належну позивачу на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 28.12.2006.
03 грудня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» було припинене шляхом реорганізації та приєднання цієї юридичної особи до АТ «Альфа-Банк».
У подальшому АТ «Альфа-Банк» змінило назву на АТ « Сенс Банк».
Щодо вирішення позовних вимог, пред`явлених до банку
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду, зокрема в постановах від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а, від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18 та від 26 липня 2023 року у справі №759/5454/19. неодноразово вказувала, що обов`язковою умовою при вирішенні питання перереєстрації права власності на іпотечне майно в позасудовому порядку є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги про усунення порушень за зобов`язаннями та дотримання строку, зазначеного в ній.
Як вбачається з матеріалів справи, заперечуючи проти позовних вимог, Банк посилався на те, що вимога про усунення порушень була надіслана ОСОБА_1 за його зареєстрованим місцем проживання.
Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції, заява-повідомлення про виконання зобов`язання була надіслана Банком ОСОБА_1 за адресою:  АДРЕСА_3 , яка не є адресою реєстрації/проживання позивача             (том 1, а. с. 78 та 78 на звороті). Проте, ця адреса не міститься в жодному документі підписаному між сторонами.
З копії паспорта ОСОБА_1 вбачається, що місцем реєстрації останнього на момент укладення кредитного та іпотечного договорів була адреса:  АДРЕСА_4 . А з 01.06.2007 ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі, яка є предметом іпотеки, за адресою: АДРЕСА_1 (том 1,                        а. с. 26-27). 
При цьому, АДРЕСА_5 , назва якої не змінювалася з 1960 року, знаходиться в Дніпровському районі. 
Отже, в матеріалах справи відсутні докази надсилання та вручення ОСОБА_1 повідомлення-вимоги банку про усунення порушень.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 був повідомлений про усунення порушень у відповідності до вимог п. 6.2. Іпотечного договору, яким визначено, що усі повідомлення будуть вважатися зробленими належним чином у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур'єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв'язку одержувача. Проте, за зазначено в Іпотечному договорі адресою позивача останньому не було надіслано Банком вимогу про усунення порушень та повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
В матеріалах справи відсутні докази подання Банком державному реєстратору належних  документів, які підтверджували б факт отримання іпотекодавцем письмової вимоги про усунення порушень за зобов`язаннями.
Не подання Банком державному реєстратору доказів надсилання  ОСОБА_1 за його місцем реєстрації або проживання вимоги про усунення порушень за зобов`язаннями,  було перешкодою до вчинення державним реєстратором оспорюваних реєстраційних дій.
Такий висновок суду першої інстанції є правильним і узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у вказаних вище постановах.
Щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до спірних правовідносин
7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого в редакцій, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що площа спірної квартири АДРЕСА_2 не перевищує 140 кв.м., а саме становить 103,20 кв.м.; квартиру придбано за споживчим кредитом наданому позивачу у іноземній валюті; квартира використовується позивачем як місце постійного проживання, а відтак не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно за іпотекодержателем, згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
Таким чином, у державного реєстратора були наявні правові підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Укрсоцбанк».
Колегія суддів вважає безпідставними посилання скаржника про неправильне застосування судом першої інстанції Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.12.2019 у справі №607/4911/16 та у постанові від 09.12.2019 у справі №464/8589/15-ц, оскільки суд першої інстанції встановив усі визначені цим Законом умови, які є передумовою для його застосування.
При цьому, колегія суддів враховує, що не зазначення Великою Палатою Верховного Суду у вказаних постановах про відступ від правових висновків, викладених постанові від 16 грудня 2019 року у справі №607/4911/16 та у постанові від 09 грудня 2019 року у справі №464/8589/15-ц, на які посилається скаржник, не свідчить про її актуальність. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17, незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Колегія суддів не приймає до уваги апеляційної скарги, що позивачем не доведено сукупності всіх чотирьох складових для застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки Банк всупереч вимогам ст. 12, 81 ЦПК України в обґрунтування таких своїх заперечень не надав суду відповідних доказів на спростування доводів відповідача, що спірна квартира є єдиним житлом позивача.
Щодо способу захисту права
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №922/2589/19 викладено висновок про те, що з 16 січня 2020 року законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а отже, відсутня необхідність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а значить - не спроможний надати особі ефективний захист її прав.
У постанові Верховного Суду від 6 липня 2023 року у справі №462/4050/19-ц зазначено, що згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (914/608/20) з подібними правовідносинами виклала наступні висновки:
- за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер і таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру прав відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно;
- це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України;
- судове рішення про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою.
Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону про державну реєстрацію прав адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить.
З огляду на висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (914/608/20), колегія суддів вважає помилковим задоволення позовної вимоги про припинення права власності банку на предмет іпотеки - квартиру, оскільки задоволення позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем.
У справі, яка переглядається, позивач, окрім іншого, заявив вимогу про скасування запису про державну реєстрацію права власності на квартиру за АТ «Укрсоцбанк» з припиненням права власності останнього та вимогу про поновлення відомостей про право власності за ним.
Отже позивач пред`явив у цій справі вимоги, які не відповідають правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та просив захистити право неефективним способом.
Суд першої інстанції вищевикладеного не врахував та дійшов помилкового висновку щодо задоволення вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності на квартиру за                                    банком з припиненням права власності останнього та вимогу про поновлення відомостей про право власності за позивачем.
Щодо вимог до державного реєстратора
Позивач визначив відповідачем за позовом, крім АТ "Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ "Сенс Банк", державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» м. Київ Сороку В. М., який не є належним відповідачем у цій справі, виходячи з наступного.
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №126/2200/20 зазначено, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі, він лише зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений (постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі №336/4662/19).
Отже, зміст і характер відносин між учасниками справи та встановлені судом першої інстанції обставини справи підтверджують, що спір у цій справі існує між ОСОБА_1 і банком щодо порушення права власності позивача на спірне майно внаслідок дій щодо реєстрації за банком такого права. Державний реєстратор не є належним відповідачем у цій справі.
Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17).
З урахуванням наведеного позовні вимоги ОСОБА_1 до державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» м. Київ Сороки В. М. задоволенню не підлягали з підстав пред`явлення позову в цій частині до неналежного відповідача.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції неправильного застосував норми матеріального права та всупереч вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України не врахував вищевказані висновки Верховного Суду, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в цілому до державного реєстратора та задоволення позовних вимог до банку про скасування запису про державну реєстрацію права власності на квартиру з припиненням права власності останнього та про поновлення відомостей про право власності. Тому в цій частині рішення суду першої інстанції в силу вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, то він змінює розподіл судових витрат.
 
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову, то з ОСОБА_1 на користь АТ "Сенс Банк" підлягає стягненню сплачений останнім за подання апеляційної скарги судовий збір в сумі 2 305,20грн, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України
                                           П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Сенс Банк" - задовольнити частково.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2022 року в частині задоволення позовних вимог до Акціонерного товариства "Сенс Банк", державного реєстратора Комунального підприємства "Реєстраційне бюро" Сороки Валерія Миколайовича про припинення права власності на квартиру, скасування державної реєстрації права власності та поновлення відомостей про право власності та в частині задоволення позовної вимоги до державного реєстратора Комунального підприємства "Реєстраційне бюро" Сороки Валерія Миколайовича про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2022 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Сенс Банк" про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - залишити без змін.
 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 ) на користь Акціонерного товариства "Сенс Банк" судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 305 (дві тисячі триста п`ять) грн 20 коп.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 13 березня 2024 року.

Головуючий                                                                       О. Ф. Мазурик

Судді                                                                                    О. В. Желепа

                                                                                              О. В. Немировська