ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
24 січня 2024 року
м. Харків
справа № 643/5842/16 
провадження № 22-ц/818/99/24  
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії - Тичкової О.Ю., Маміної О.В,
за участю секретаря - Носової К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради та інших про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини, надання дозволу на виготовлення закордонного паспорту та виїзд дитини за межі України без згоди батька, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківства, визначення місця проживання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 липня 2023 року, постановлене суддею Рибальченко Л.М.,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, ОСОБА_4, в якому з урахуванням уточнень просила; визначити місце проживання ОСОБА_4 за місцем реєстрації та фактичного проживання матері - в Португалії, за адресою: АДРЕСА_1; надати дозвіл на виготовлення проїзного документа неповнолітнього ОСОБА_4, мешканця м. Харкова, для виїзду за кордон без згоди батька - ОСОБА_2, мешканця м. Харкова; надати дозвіл на виїзд малолітнього ОСОБА_4 за межі Державного кордону - в Португалію, у супроводі матері для тимчасового проживання та навчання до досягнення ним повноліття без згоди та супроводу на такий виїзд його батька - ОСОБА_2 ; позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Подружні відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не склались та спільне проживання між ними припинено. Малолітній ОСОБА_4 на даний час проживає разом з позивачем. 30 вересня 2015 року ОСОБА_1 уклала шлюб з громадянином Португалії - ОСОБА_5. Створивши нову родину, позивач діючи в інтересах сина, бажає щоб він проживав разом з ними за місцем реєстрації її нового чоловіка в Португалії. Позивач неодноразово зверталась до відповідача задля надання ним згоди на виїзд їх сина за кордон. Проте відповідач так і не надав своєї згоди. Позивач вважає, що умови проживання для їх спільного сина в Португалії є найкращими. Позивач зазначає, що ОСОБА_2 неодноразово вчиняв проти їх сина розпутні дії, які кваліфіковано за ч. 2 ст. 156 КК України, з приводу чого, вона звернулась до правоохоронних органів та було розпочато кримінальне провадження Київським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області № 12014220490000314. Крім того, за період з 20.01.2014 відповідач проявляє себе з негативного боку, здійснюючи неодноразове намагання очорнити репутацію позивача, розповсюджуючи проти неї неправдиву інформацію, яка жодним чином не відповідає дійсності, з метою уникнути відповідальність за свою збоченість: за період з 2014 року відповідач не здійснив жодної спроби побачитись з сином. Таким чином, позивач вважає, що в інтересах дитини буде змінити місце проживання та проживати у щасливій родині, з сімейними цінностями, турботою та любов'ю один до одного. Також зазначає, що ОСОБА_4 відвідує поліклініку регулярно в її присутності. В гімназії, де навчається останній за період з 10.03.2014 по 21.10.2015 батька ОСОБА_4 не бачили і він не спілкувався із класним керівником. Також позивач зазначає, що вона все своє життя присвячує сину, займається його вихованням і розвитком. За місцем її реєстрації вже створені гарні умови для проживання та навчання ОСОБА_4. Враховуючи викладене, позивач була змушена звернути до суду з вказаним позовом.
18 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1, третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, в якому просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 за місцем проживання його батька ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2; позбавити батьківських прав ОСОБА_1; викликати свідків; витребувати докази; визнати дії неправомірними; встановити юридичні факти; постановити окремі ухвали.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що він та ОСОБА_1 мають спільну дитину - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження. На даний час їх спільна дитини проживає разом з матір'ю. ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_1 не виконує свої батьківські обов'язки, ніде не працює, не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями та вживає психотропні препарати. Також залишає дитину у небезпеці, систематично порушує законодавство України та не займається вихованням сина. Крім того, ОСОБА_1 не виконує рішення суду щодо встановлення графіку спілкування ОСОБА_2 з дитиною. Враховуючи інтереси дитини ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 липня 2023 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено. В задоволені зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 - відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати  відповідно до п. 5 ст. З74 ЦПК України та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції після вирішення підсудності Харківським апеляційним судом.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що розгляд справи проводиться з грубим порушенням норм процесуального права, з порушенням строків розгляду та постановлення неправосудного рішення. Вказує, що ОСОБА_1 не виконує свої батьківські обов'язки, ніде не працює, не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями та вживає психотропні препарати. Також залишає дитину у небезпеці, систематично порушує законодавство України та не займається вихованням сина. Зазначає, що дев'ятирічну дитину було незаконно допитано проти його волі без батьків, без педагога та психолога. Крім того, ОСОБА_1 не виконує рішення суду щодо встановлення графіку спілкування ОСОБА_2 з дитиною. Просив визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження за місцем проживання його батька ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_3, АДРЕСА_2., встановити юридичні факти, постановити окремі ухвали, встановити факт нецільового використання аліментів, стягнути з відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 по 100000 грн. за протиправні дії.
Також з апеляційною скаргою звернувся ОСОБА_4, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, позовні вимоги в цій частині задовольнити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що ОСОБА_2 є для нього сторонньою людиною, він не приймає участі у його житті більше десяти років, не цікавиться його життям, здоров'ям та навчанням, навіть не вітає його з днем народження або іншими святами, хоча він має його номер телефону. Наполягає на позбавленні батьківських прав ОСОБА_2.
З апеляційною скаргою звернулась ОСОБА_1 та просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав та в цій частині постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу вказує, що ОСОБА_2 жодним чином не приймає участі у вихованні дитини з 2014 року. Зазначає, що аліменти, які сплачує ОСОБА_2 він сплачує за рішенням суду та вони стягуються виконавчою службою примусово. Вказує, що ОСОБА_2 життям дитини не цікавиться, при цьому порядок його участі у вихованні дитини визначено відповідним рішенням суду, проте ОСОБА_2 з моменту ухвалення рішення жодного разу не зробив жодних намагань його виконати, взяти участь у вихованні дитини.
ОСОБА_2 надав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційні скарги, в якому зазначив, що судом порушено строки розгляду справи, апеляційна скарга ОСОБА_1 прийнята апеляційним судом без сплати судового збору. Зазначає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_9 здійснюють по відношенню до дитини психологічне та моральне насильство, вважає, що ОСОБА_1 ігнорує дитину, не приділяє сину належної уваги, позбавляє дитину можливості спілкуватися з батьком та його родиною, застосовують суворий та жорсткий підхід до дитини. Вважає, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання своїх обов'язків.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 оскаржують рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
Апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить доводів щодо незгоди із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з нею, про відмову у видачі дозволу на виготовлення закордонного паспорту та виїзд дитини за межі України без згоди батька.
Отже, законність рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а саме в частинах відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання ОСОБА_4 з ним, в частині відмови у задоволенні позовів про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та ОСОБА_1. 
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в судове засідання 24.01.20234 року не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, проте до суду повернулись судові повістки з відміткою про невручення з підстав того, що адресат відсутній за вказаною адресою. 
За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.
Крім того на електронну адресу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 направлялись судові повістки в підсистемі «Електронний суд» на зазначені ними електронні адреси: ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.
Згідно ч. 3 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. В абзаці 1 ч. 6 цієї статті зазначено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. А ч. 8 цієї статті передбачено, що днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; чи день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.
Частинами 1, 2 ст. 130 ЦПК України передбачено, що у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.
Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.
За змістом частин 1, 2 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.
З аналізу даних норм слідує, що при надсиланні судової повістки на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси, то днем вручення такої судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи. Про зміну адреси електронної пошти учасник судового процесу повинен поінформувати суд під час розгляду справи.
Отже, колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були повідомлені у належний спосіб про час та місце судового засідання.
За таких обставин, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились, за участю лише ОСОБА_2. 
Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_1 - не підлягають задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.
Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2013 року вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н. у розмірі ј частини від усіх його доходів але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.06.2013 і до досягнення дитиною повноліття.
Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 30 вересня 2015 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище з ОСОБА_1 на ОСОБА_1.
Відповідно до копії довідки про склад сім'ї виданою Радою населеного пункту Марінья Гранде від 19 лютого 2016 року ОСОБА_1 проживає зі своїм чоловіком ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідно до копії довідки про склад сім'ї від 08.11.2016 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 181, 1-том).
Згідно з копії листа Головного лікаря Комунального закладу охорони здоров'я «Харківська міська дитяча поліклініка №13» від 22.10.2015 №912 ОСОБА_4 знаходиться на обліку у КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка №13». Згідно доповідної записки дільничного педіатра дитина знаходилася на прийомі 10.01.2015, 24.01.2015, 06.02.2015, 15.10.2015 у присутності матері.
Відповідно до листа директора Харківської гімназії №55 ХМР від 13.05.2016 № Г-5/2016 ОСОБА_4 навчається в Харківській гімназії № 55. Зі слів класного керівника ОСОБА_10 батько дитини, ОСОБА_2 з 10.03.2014 по 10.05.2016 року з класним керівником не спілкувався.
З довідки директора КДЮСШ №4 вбачається, що за період занять ОСОБА_4 в спортивній школі, зі слів тренера-викладача з шахів ОСОБА_11, вихованням сина займається ОСОБА_1, а батько не має зв'язку з тренером, за 3 роки ні разу не з'явився в школі (а.с. 189, 1-том).
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.
Позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують, тощо, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Разом з тим, тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
До суду першої інстанції Управлінням служб у справах дітей було надано висновок від 24 березня 2017 року № 236 щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2, ОСОБА_1 відносно малолітнього сина, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, та визначення місця проживання останнього, відповідно до якого Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження; вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітнього сина, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження; вважає за доцільне визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження разом з матір'ю ОСОБА_1
Відповідно до ч.ч. 5-6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Апеляційний суд, дослідивши висновок Управлінням служб у справах дітей від 24 березня 2017 року № 236 вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що вказаний висновок в частині підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 зроблений без належного з`ясування всіх обставин, в матеріалах справи відсутні належні докази винної поведінки відповідача, як батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, які б свідчили про його умисне ухилення від виконання батьківських обов'язків щодо сина - ОСОБА_4, тобто підтверджували необхідність позбавлення відповідача батьківських прав згідно пункту 2 частини першої статті 164 СК України. 
Як свідчать матеріали справи, судом першої інстанції в присутності представника служби у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей ХМР була з'ясована думка дитини ОСОБА_4,  ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н. з приводу обставин справи, який пояснив, що живе з матір'ю, батька не бачив вже давно. Також зазначив, що не заперечує проти позбавлення його батька батьківських прав відносно нього.
Між тим, як вбачається з висновку Управління служб у справах дітей від 24 березня 2017 року № 236 , рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2013 року та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17 лютого 2014 року ОСОБА_2 визначено наступний порядок участі у вихованні дитини: 13:00 після закінчення дитиною навчання у школі кожної п'ятниці до 11:00 год. кожної неділі; на протязі 1,5 місяці поспіль у літній період відпочинку; надавати можливість відвідувати тренування дитини з батьком у басейні кожний понеділок відповідно графіку.
Отже, колегія суддів також приймає до уваги той факт, що ОСОБА_2 звертався до суду із позовною заявою встановлення графіку спілкування з дитиною ОСОБА_4, тривалий час бере участь у справі, бажаючи визначити місце проживання сина з ним, отже вказані дії свідчать про те, що ОСОБА_2 зацікавлений у спілкуванні з дитиною.
Установивши, що відповідач заперечує проти позбавлення батьківських прав та вказує, що не втратив інтерес до участі у вихованні дитини, колегія суддів вважає правильним висновок суду про недоведеність ОСОБА_1 необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, з огляду на те, що він може бути застосований у виняткових випадках і лише у разі доведеності винної поведінки батька і коли змінити поведінку батька неможливо.
Стосовно доводів ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1, то колегія суддів також вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні цієї позовної вимоги, оскільки з обставин справи не вбачається необхідності застосування до ОСОБА_1 такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам, щодо дитини на її виховання.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України»  від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини  є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге,  у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя    з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня2019 року у справі № 300/908/17.
Колегія суддів враховує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не є тими особами, поведінка чи дії яких можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з ними сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.
При цьому у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 притягувались до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняли насильство по відношенню до неї.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Отже, обставини, які наводять ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо позбавлення батьківских прав один одного не є доведеними.
Вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав позивача та відповідача, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені ч.1ст.164 СК України для позбавлення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 батьківських прав, відсутні, тому рішення суду першої інстанції в цих частинах залишається без змін.
Щодо позовної вимоги ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження разом з ним, колегія суддів зазначає наступне.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження разом з ним, суд першої інстанції обмежився констатацією того, що на час розгляду вказаної справи ОСОБА_4 досяг чотирнадцятирічного віку у зв'язку з чим, відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України вправі сам визначити своє місце проживання з тим із батьків з ким має бажання.
Між тим, колегія суддів вважає, що з урахуванням тривалості судового розгляду, того факту, що з позовом ОСОБА_2 звернувся, коли дитина перебувала у дев'ятирічному віці, необхідно надати оцінку обґрунтованості вимог ОСОБА_2 по суті.
Відповідно до ч. 1 ст.  161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частини перша, друга статті 15 Закону «Про охорону дитинства»).
Міжнародні та національні норми не містять норми, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).
Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав.
Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.
Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.
Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, необхідно проводити бесіду з останньою, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною;    по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).
Аналіз наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору.
Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на те, що ОСОБА_1 не виконує свої батьківські обов'язки, зловживає спиртними напоями та вживає психотропні препарати, залишає дитину у небезпеці, систематично порушує законодавство України та не займається вихованням сина, тому визначити місце проживання дитини необхідно з ним - ОСОБА_2.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини, суд виходить з того, що поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, оскільки дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.
Суд апеляційної інстанції встановив, що між сторонами існує особистий конфлікт, який негативно впливає на дитину.
Доказів, на підтвердження своїх доводів, що ОСОБА_1 не виконує свої батьківські обов'язки, зловживає спиртними напоями та вживає психотропні препарати, залишає дитину у небезпеці, систематично порушує законодавство України та не займається вихованням сина, ОСОБА_2 не надав.
Між тим, як вбачається з висновку Управління служб у справах дітей від 24 березня 2017 року № 236 згідно медичної довідки про проходження обов'язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів від 07.11.2016 року психіатричні протипоказння щодо виховання власної дитини у ОСОБА_1 - відсутні.
Також відповідно до сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду від 18.11.2016 року ознак наркологічних захворювань у ОСОБА_1 не виявлено. 
Згідно з висновком Верховного Суду викладеному у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 182/2037/17 зазначено, що матеріально-побутове забезпечення батьків має враховуватися, але не є визначальним у вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, оскільки судам перш за все слід брати до уваги інші критерії, зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків із виховання дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини.
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Такі висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 01 березня 2023 року у справі № 643/16285/20 (провадження № 61-530св23), від 22 березня 2023 року у справі № 757/13688/21-ц (провадження № 61-12610св22).
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.
Як вбачається з висновку Управління служб у справах дітей від 24 березня 2017 року № 236, з метою з'ясування думки дитини спеціалістами Служби у справах дітей по Московському району Управління служб була проведена співбесіда з малолітнім ОСОБА_4 та із пояснень дитини вбачається, що він бажає проживати з матір'ю. 
ОСОБА_2 заперечує проти вказаного висновку Управління служб у справах дітей від 24 березня 2017 року № 236, зазначає, що ОСОБА_4 було допитано без матері, без педагога, без психолога, вказує що ОСОБА_4 змусили написати під диктовку його думку, між тим вказані доводи є недоведеними. 
Між тим, висновок Управління служб у справах дітей від 24 березня 2017 року № 236 складено повноважним органом, відомості, які в ньому викладено не спростовано сторонами.
Крім того, як вбачається з висновку Управління служб у справах дітей від 24 березня 2017 року № 236, ОСОБА_2 неодноразово запрошувався до Управління служб у справах дітей для співбесіди та з'ясування обставин справи, між тим до Служби не з'явився.
Між тим, ОСОБА_4 обрав місце проживання з матір'ю, проживати з батьком бажання не виявляв, просить позбавити батька батьківських прав, отже визначення місця проживання ОСОБА_4 з батьком суперечило б інтересам дитини.
За таких обставин, відсутні підстави визначати місце проживання дитини з ОСОБА_2.
ОСОБА_1 рішення суду в частині відмови їй у визначенні місця проживання дитини з нею не оскаржувала, в цій частині рішення суду не переглядається.
Батько безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким вона буде проживати. Проживання ОСОБА_4 з матір`ю не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.
Указане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 (провадження № 61-9074св20).
З огляду на наведене, підстав для задоволення позову ОСОБА_2 не вбачається.
ОСОБА_2, як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції посилається на те, що згідно змін до позовної заяви ним було зазначено у якості відповідачів суддів Рибальченко Л.М. та Грищенко О.І., отже справу необхідно було не розглядати по суті, а передати до апеляційного суду для визначення підсудності.
Колегія суддів з приводу наведених доводів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 ЦПК України підсудність справи, у якій однією зі сторін є суд або суддя суду, до підсудності якого віднесена ця справа за загальними правилами, визначається ухвалою суду вищої інстанції, постановленою без повідомлення сторін.
Між тим, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 травня 2023 року, яка постановою Харківського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року була залишена без змін, у прийнятті до розгляду уточненої позовної заяви ОСОБА_2 - відмовлено та повернуто уточнену позовну заяву заявнику.
Отже, оскільки у прийнятті вказаної уточненої позовної заяви ОСОБА_2 було відмовлено, судді Дзержинського районного суду м. Харкова не були відповідачами у справі, тому немає підстав для скасування рішення суду першої інстанції саме з цих підстав. 
Стосовно доводів щодо постановлення окремих ухвал у відношенні ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з підстав того, що вони змінили місце проживання дитини без рішення суду та не виконують рішення суду, яким встановлено порядок участі у вихованні ОСОБА_4, колегія суддів зазначає наступне.
Суд, здійснюючи правосуддя, на засадах верховенства права забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства та держави.
Процесуальне законодавство України, визначаючи повноваження суду як носія судової влади, встановлює, що суд, крім виконання функцій, пов'язаних із безпосереднім вирішенням судових справ, уповноважений виносити окремі ухвали (постанови), які мають бути ефективним засобом дотримання законності забезпечення судом прав і свобод людини.
Окрема ухвала суду - це ухвала, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушення.
Окрема ухвала може бути постановлена судом до завершення судового розгляду або одночасно із цим. Така ухвала постановляється як за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, так і з ініціативи суду. 
Суд має право, але не зобов'язаний постановляти окрему ухвалу.
Колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання про винесення окремої ухвали.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 липня 2023 року підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, в інших оскаржуваних частинах - підлягає залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись  ст.ст. 2,4, 12,13,81,258-259,264,265,273, 354 ЦПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:     
Апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 липня 2023 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 липня 2023 року в інших оскаржуваних частинах - залишити без змін.
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови виготовлено 02 лютого 2024 року.
Головуючий -                                            Н.П. Пилипчук

Судді -                                                О.В. Маміна
  
                                             О.Ю. Тичкова