П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 березня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 400/14895/23	

Перша інстанція: суддя Мельник О.М.,
ухвалу суду першої інстанці
прийнято 01.01.2024, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                          Танасогло Т.М.,
суддів:                                                   Димерлія О.О., Крусяна А.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :
У грудні 2023 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 , з вимогами про:
1. визнання протиправними та скасування:
-наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №93 від 06.01.2023 року “Про призначення службового розслідування”
-наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №367 від 29.01.2023 року “Про призначення службового розслідування”
-наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) №628 від 08.03.2023 року “Про результати службового розслідування”
2.зобов`язання військову частину НОМЕР_2 поновити військову службу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 
3.зобов`язання військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 :
-за січень місяць 2023 року на рівні 20% встановленого розміру щомісячної премії та додаткової винагороди у повному обсязі
-за лютий місяць 2023 року на рівні 100% встановленого розміру щомісячної премії та додаткової винагороди у повному обсязі.
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказував на протиправність та безпідставність прийняття оскаржуваних наказів.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.12.2023 року позовну заяву залишено без руху, в зв`язку з її невідповідністю вимогам, встановленим статтями 160, 161 КАС України. Для усунення недоліків позивачу було вказано на необхідність подання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням підстав для поновлення строку з наданням доказів на підтвердження цих підстав.
З метою виконання ухвали суду першої інстанції від 13.12.2023р. від позивача його представником було надано до суду першої інстанції заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, яка обґрунтована тим, що позивачу стало відомо про порушення його лише після отримання матеріалів службового розслідування представником позивача -16.06.2023. Крім того, позивач відновлював свій стан здоров`я в період з 13.02.2023 по 01.08.2023 у різних закладах охорони здоров`я за місцем свого мешкання, тому у вересні 2023 було ним прийнято рішення про збір необхідних документів для звернення з позовом до суду до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про скасування вищевказаних наказів, це і стало причиною пропуску строку звернення до суду. При цьому, як вважав позивач, строк для звернення до суду з цим позовом становить 6 місяців.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 01.01.2024р., відмовлено у задоволенні заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, визнавши зазначені в ній причини пропуску строку неповажними. Позовну заяву і додані до неї матеріали повернуто.
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, позивачем подано на зазначену вище ухвалу апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, що призвело до прийняття необґрунтованої ухвали, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції від 01.01.2024, визнати поважним пропуск строку на звернення з позовом та направити адміністративну справу №400/14895/23 для продовження розгляду до Миколаївського окружного адміністративного суду.
Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги позивач у справі вказує, що строк на звернення з позовом до суду ним пропущено з поважних причин, та такий повинен був бути поновлений судом з наведених позивачем підстав. Так, зокрема, скаржник звертає увагу, що 26.05.2023 на адресу військової частини НОМЕР_2 було направлено адвокатський запит про надання результатів службового розслідування відносно солдата ОСОБА_1 , які разом з спірними у цій справі наказами, представник позивача отримав лише 28.06.2023р. таким чином, як стверджується в апеляційній скарзі, лише 28.06.2023 позивач дізнався та міг ознайомитись з оскаржуваними наказами від 06.01.2023 №93, від 29.01.2023 №367, від 08.03.2023 №628. Далі скаржник також зазначає, що оскільки позивач відновлював свій стан здоров`я на протязі з 13.02.2023 по 01.08.2023 у різних закладах охорони здоров`я за місцем свого мешкання, тому у вересні ним було прийнято рішення про збір необхідних документів для звернення з цим позовом. Посилається апелянт і на свій психологічний стан, який він почав відновлювати після протиправного випадку, коли командир роти військової частини НОМЕР_3 вивіз позивача без військової амуніції, без зброї, без боєкомплекту і залишив у невідомій місцевості, де через деякий час ця місцевість почала активно дострілюватись військами рф. За ствердженнями апелянта, суд першої інстанції невірно оцінив виниклу ситуацію щодо наведених позивачем обставин, які не залежали у повній мірі від поведінки позивача, та безпідставно не взяв до уваги, що ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 відповідно до витягу з наказу №297 від 22.10.2022р. 
На підставі ст.311, ст.312 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
Сторонами у справі не висловлено заперечень з приводу розгляду справи апеляційним судом в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення (в даному випадку ухвали) в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено встановлений ч.5 ст. 122 КАС України строк для звернення до суду з цим позовом, при цьому зазначені позивачем причини пропуску такого строку є неповажними.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Крім цього, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 р. № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Колегія суддів звертає увагу, що у цій справі спірні правовідносини виникли у зв`язку з проходженням позивача публічної (військової) служби.
За усталеною практикою Верхового Суду (згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16, постанов Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 340/685/19, від 22 липня 2020 року у справі № 1.380.2019.001042, від 29 липня 2020 року у справі № 460/582/19, від 19 жовтня 2020 року у справі № 1.380.2019.004149, від 10 лютого 2021 року у справі № 380/5952/20, від 28 квітня 2022 року у справі № 420/9196/20) спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних із утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, а тому, до таких спорів підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статті 122 КАС України, якою передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Отже, суд першої інстанції вірно керувався у спірному випадку приписами ч.5 ст.122 КАС України, які визначають, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. 
Відповідно до вказаного, посилання ОСОБА_1 на приписи ч.2 ст. 122 КАС України, які зокрема він наводив у направленій до суду першої інстанції заяві про поновлення строків на звернення до суду, є неґрунтовними та хибними.
Оцінюючи доводи скаржника, апеляційний суд також зауважує, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. 
Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. 
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені ст.123 КАС України.
Згідно ст. 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Висновуючись з приводу питання щодо початку перебігу строку на реалізацію позивачем свого права на звернення до суду з даним позовом, з урахуванням доводів скаржника, колегія суддів перш за все зауважує, що позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів, при зверненні до суду. 
Він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду.
В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог процесуального закону визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.
КАС України передбачено, що адміністративний суд зобов`язаний в кожному випадку з`ясувати чи дотримано особою (позивачем) строк звернення до адміністративного суду із відповідним позовом, чи є поважними підстави пропуску цього строку. Якщо ж вказані позивачем підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду є не поважними, то суд зобов`язаний залишити позовну заяву без розгляду.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, вирішальним у визначенні строків звернення до адміністративного суду є встановлення фактів, коли та за яких обставин позивач дізнався про порушення своїх прав та зміг вчинити дії, направлені на їх відновлення.
Суд першої інстанції ґрунтовно відзначив, що таке формулювання, як "особа повинна дізнатись" дозволяє стверджувати, що законодавцем на позивача покладено обов`язок бути обізнаним про свої права, проявляти розумну зацікавленість в їх стані, що в свою чергу дозволяє своєчасно дізнаватись про їх порушення, у випадках, які знаходяться в межах можливостей позивача і, відповідно, своєчасно звертатись за їх захистом.
Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визначення причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у заяві про поновлення строку звернення до суду причин, підтверджених відповідними засобами доказування та доданими до них матеріалами.
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
У своєму рішенні у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 року Європейський суд з прав людини зауважив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Відповідно до встановлених обставин справи, звертаючись із цим позовом до Миколаївського окружного адміністративного суду, позивач зокрема вказував, що ще 17.03.2023 ним було направлено до військової частини НОМЕР_2 рапорт про виниклі події.
При цьому із цим позовом про визнання протиправними і скасування спірних у справі наказі звернувся до суду лише у грудні 2023р.
Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Відтак, суд першої інстанції дійшов ґрунтовного висновку про те, що даний позов подано із пропущенням строку на звернення до суду, встановленого ч.5 ст. 122 КАС України, і матеріали справи не містять доказів в обґрунтування поважності причин, які об`єктивно перешкоджали позивачу реалізувати своє право на судовий захист.
В свою чергу невжиття позивачем активних дій протягом значного строку свідчить про пасивність поведінки у реалізації свого права на пред`явлення позову.
Надаючи оцінку посиланням скаржника на те, що лише 28.06.2023р. ним було отримано матеріали службового розслідування колегія апеляційного суду оцінює як неґрунтовні та вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що така підстава не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, а лише свідчить про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти через 4 місяці, що не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Жодних доказів, які б свідчили про наявність істотних обставин, перешкод чи труднощів, що унеможливили своєчасне звернення з цим позовом до суду позивачем не надано, а наведені ним у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду обставини щодо пропуску такого строку лише вказують на те, що позивач допустив умисне зволікання з реалізацією наданого йому права на судовий захист та допустив зловживання цим правом.
Окрім того, навіть якщо врахувати, що початком перебігу строку на звернення до суду з даним позовом є 28.06.2023р., враховуючи, що за вимогами ч.5 ст.122 КАС України строк для подання такого позову становить 1 місяць, позивачем не спростовано пропуск встановленого КАС України строку.
Посилання на введення воєнного стану в Україні який наразі триває, є також неґрунтовними, адже не спростовують ані факту подання даного позову з тривалим пропуском встановленого законом строку, ані неповажності причин пропуску такого строку. Позивачем не доведено, що саме обставини, зумовлені введенням воєнного стану посприяли пропуску позивачем строку на подання даного позову до суду.
Аналогічним чином не спростовують висновків суду першої інстанції й посилання скаржника на те, що він проходить військову службу, адже жодних належних обґрунтувань, які саме пов`язані із цим обставини зумовили пропуск встановленого вимогами КАС України строку для звернення до суду з цим позовом, не наведено та документально не підтверджено. До того ж, фактично, позивач тривалий час, з огляду на його доводи, знаходився нібито на лікуванні, тобто не у місці несення військової служби, а при цьому враховуючи відсутність відповідних медичних довідок, які б підтверджували такі обставини (зокрема перебування на стаціонарному лікуванні, безперервно протягом усього періоду плину строку для звернення до суду з цим позовом), фактично мав змогу для подання своєчасно цього позову до суду.
З аналізу матеріалів справи можна чітко виснувати, що зі змісту конкретних обставин, хронології та послідовності дій позивача не вбачається підстав для висновку про поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з даним позовом. Жодних належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутися за судовим захистом, позивачем не надано та судом не знайдено.
З огляду на викладене вище, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені позивачем причини пропуску строку звернення до суду у строк, встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України, є неповажними.
Інші доводи та заперечення позивача у справі, так само як і посилання на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах, на які посилається апелянт у своїй апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку для звернення до суду з цим позовом, на правильність висновків апеляційного суду не впливають.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Відповідно до п. 9 ч. 4   ст. 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою   статті 123 цього Кодексу.
При цьому, згідно ч. 8   ст. 169 КАС України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Колегія суддів також вважає за доцільне врахувати, що поновлення процесуального строку зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, може порушити принцип юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі "Пономарьов проти України").
Крім того, у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в пункті 27 рішення від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. пункт 57 рішення Європейського суду з прав людини від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).
Отже, за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції дотримано норм процесуального законодавства та вірно встановлено обставини, які мають значення, та враховуючи, що даний позов подано з пропуском встановленого ч.5 ст.122 КАС України строку, при цьому поважності причин пропуску такого строку позивачем не доведено, що також підтверджується за наслідками апеляційного перегляду справи, суд першої інстанції обґрунтовано застосував передбачені ч.2 ст. 123 КАС України наслідки у вигляді повернення позовної заяви позивачу.
За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду про повернення позовної заяви постановлена у повній відповідності до приписів процесуального закону та відповідає вимогам ст.242 КАС України.
Оскільки судом першої інстанції правильно постановлено судове рішення з додержанням норм процесуального права, суд апеляційної інстанції відповідно до ст.316 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 241-243, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 378 КАС України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 січня 2024 року у справі №400/14895/23 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач 		Т.М. Танасогло	
Судді	  	А.В. Крусян   О.О. Димерлій