Дата документу 28.02.2024 Справа № 336/5077/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №336/5077/20                   Головуючий у 1 інстанції Дацюк О.Ю.
Провадження № 22-ц/807/100/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
28 лютого 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_3 , треті особи: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ТОВ «Укрдебт Плюс», приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бєлоусова Вікторія Олегівна про визнання недійсними електронних торгів,-

В С Т А Н О В И Л А:
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ДП «СЕТАМ», ОСОБА_3 , треті особи – ТОВ «Укрдебт Плюс», Шевченківський ВДВС у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України) про визнання недійсними електронних торгів.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що з 28 вересня 2001 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . 
Під час шлюбу, ними за спільні кошти, що належали подружжю, на підставі договору купівлі-продажу від 30 липня 2008 року був придбаний недобудований житловий будинок площею 60,7 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 518 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . 
У 2008-2020 роках за рахунок спільних з чоловіком коштів житловий будинок добудовувався, і натепер його площа складає 193,70 кв.м. 
Право власності було зареєстровано за ОСОБА_2 одноособово.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2014 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку стягнуто на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 804 589,10 грн. та судові витрати.
На виконання вищевказаного рішення Шевченківським ВДВС відкрито виконавче провадження за № 51148101.
В рамках цього виконавчого провадження Шевченківський ВДВС і ДП «Сетам» організували і провели 03 січня 2020 року електронні торги з продажу належного ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 будинку.
За результатами торгів, оформленими актом державного виконавця від 14 січня 2020 року і протоколом № 458535 від 03 січня 2020 року, переможцем визнано ОСОБА_3 .
У відповідності до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів за № 126 виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білоусовою В.О., 22 січня 2020 року право власності на будинок було зареєстровано за ОСОБА_3 .
Посилаючись на те, що будинок є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як такий, що придбаний ними у період шлюбу, відчуження належної ОСОБА_1 частки у будинку на електронних торгах без її згоди є порушенням прав позивача як співвласника спірного майна, ОСОБА_1 просила суд: 
визнати недійсними електронні торги, проведені ДП «СЕТАМ» 03 січня 2020 року з реалізації арештованого майна за лотом № 389379, а саме - житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, площею 193,7 кв. м, розташованого на земельній ділянці площею 518 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнати недійсним протокол № 458535 проведення електронних торгів від 03 січня 2020 року з реалізації арештованого майна за лотом № 389379; 
визнати недійсним свідоцтво № 126, видане приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білоусовою В.О. від 22 січня 2020 року про належність ОСОБА_3 на праві власності житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ;
стягнути з відповідачів судові витрати.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2021 року відмовлено у задоволені позову.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 14 червня 2022 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 березня 2023 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 14 червня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2023 року відмовлено у задоволені позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 02.10.2023 року подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не застосовано існуючу судову практику касаційного суду в подібних правовідносинах.
Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.
Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Бєлоусова В.О. направила клопотання про розгляд справи без її участі.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з?явився, причин неявки не повідомив.
Відповідач ДП «Сетам» представника в судове засідання не направив.
Згідно з частиною другою статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна відбулися з дотриманням процедури їх проведення, а факти порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорювала ці торги, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Колегія суддів погоджується з зазначеним рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 30.07.2008 року ОСОБА_2 придбав у власність жилий будинок площею 60,7 кв.м. зі всіма будівлями та господарчими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . 
23.09.2008 року право власності на житловий будинок було зареєстроване за ОСОБА_1 .
Згідно з державним актом про право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 також є власником земельної ділянки площею 0,0544 га за вказаною адресою.
Відповідно до технічного паспорту станом на березень 2012 року на земельній ділянці розташовано недобудований житловий будинок площею 193,7 кв.м., недобудований підвал під будинком, сарай, паркани, тощо.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.09.2014 року було стягнуто на користь ПАТ «Дельта Банк» солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 804589,10 гривень.
З 2015 року рішення суду перебувало на виконанні в виконавчій службі. Постановою державного виконавця від 30.04.2015 року на майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було накладено арешт, зокрема і на житловий будинок.
За договором купівлі-продажу прав вимоги від 07.11.2019 року ТОВ «Укрдебт плюс» набуло право вимоги до позичальників та поручителів за договорами, які були укладені ПАТ «Дельта Банк», зокрема за кредним договором між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 
12.12.2019 року ДП «Сетам» проведені електронні торги з реалізації недобудованого житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, за результатами яких переможцем визнано ОСОБА_3 .
22.01.2020 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 191012 гривень.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з відповідним позовом, вказувала, що оскільки житловий будинок був придбаний у шлюбі, тож вона є співвласником майна, натомість як реалізація будинку на публічних торгах була здійснена без її згоди.

Судом першої інстанції вірно визначено норми матеріального та процесуального права, які мають бути застосовані під час розгляду справи.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру. У справі “Горнсбі проти Греції” ЄСПЛ зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін. Крім того, невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.
Таким чином, у відповідності до положень чинного законодавства, виходячи з презумпції обов`язкового виконання рішення суду, після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості за цим договором з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка виступала поручителем ОСОБА_2 за кредитним договором, відповідачі мали виконати рішення суду добровільно.
Оскільки протягом тривалого періоду часу відповідачі такого свого обов?язку не виконували, тож було застосовано примусове виконання рішення суду.
Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов до наступних висновків.
Звернення стягнення на майно боржників, якими в цьому випадку є як ОСОБА_2 , так тією ж мірою і ОСОБА_1 , є саме заходом примусового стягнення, яке апріорі застосовується без згоди боржників, оскільки є примусовим.
Для здійснення державним виконавцем заходів зі звернення стягнення на майно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , згоди ОСОБА_1 не потребувалось.
При цьому, незважаючи на те, що заборгованість за рішенням суду існувала з 2014 року, а процес реалізації житлового будинку розпочався в листопаді 2019 року, ОСОБА_1 заявила про порушення своїх прав як співвласника будинку лише у вересні 2020 року, тобто через вісім місяців після завершення електронних торгів.
Оскільки ОСОБА_1 як поручитель за кредитним договором та у відповідності до рішенням суду має солідарний із ОСОБА_2 обов?язок з повернення заборгованості за кредитним договором, житловий будинок був реалізований саме в межах примусового виконавчого провадження, будь-яких порушень в ході проведення електронних торгів судом не встановлено, тож немає і підстав для визнання таких електронних торгів недійсними.

Суд першої інстанції, зазначив, що не вбачає порушень майнових прав ОСОБА_1 при реалізації майна, адже вона є солідарним боржником за кредитним договором, тож в ході примусового виконання рішення звернення стягнення можливе як на майно ОСОБА_2 , так і на майно ОСОБА_1 .
Також суд врахував і те, що покупець майна відповідач ОСОБА_3 виконав усі вимоги чинного законодавства, придбавши будинок через систему електронних торгів, надійність якої гарантована державою, тож він є добросовісним набувачем, доказів протилежного суду не надано.
Підсумовуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено порушення її прав, які б могли бути захищені у спосіб, про який просить позивач.

Колегія суддів погоджується з зазначеним рішенням суду першої інстанції з огляду на таке.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Звернення позивача до суду за захистом своїх прав є наслідком примусового виконання судового рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.
Європейський суд з прав людини наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, т обто право подати позов з приводу
цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».
Так, у статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 48 Закону № 1701, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
Реалізація майна, зокрема майнових прав, на прилюдних торгах полягає у продажу цього майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на нього до покупця - переможця прилюдних торгів. Тому, враховуючи передбачені законодавством щодо прилюдних торгів особливості, проведення таких торгів є правочином. Такий висновок узгоджується з приписами статей 650, 655 і частини четвертої статті 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу купівлю-продаж на публічних торгахі визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункти 6.17-6.18) та від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункти 38-39), від 6 липня 2022 рокуу справі № 914/2618/16 (пункт 32), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)).
Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, - державна виконавча служба й організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є їхній переможець. Виходячи з наведеного, сторонами договору, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба й організатор цих торгів, та покупець - переможець торгів (див. постанови від 5 червня 2018 року у справі № 910/856/17 (пункти 40-41), від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 56)).
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року по справі № 3-242гс16 зроблено висновок, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити чи мало місце порушення вимог Тимчасового порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.
Тобто, для визнання судом електронних торгів недійсним необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі 
сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
У пунктах 45-47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц (провадження № 14-529цс19) зазначено, що «відчуження майна з електронних торгів належить до угод купівлі-продажу і така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, установлених частинами 1-3 та частинами 5, 6 статті 203 ЦК, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства (частина 1 статті 215 цього Кодексу). Для застосування наслідків недотримання вказаних вимог, при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити чи мало місце порушення вимог Тимчасового порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів. Апеляційний суд вірно вказував, що до предмета доказування в даній справі належало дотримання порядку проведення прилюдних торгів, а саме встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених Тимчасовим порядком, а саме: правил які визначають процедуру підготовки, проведення електронних торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмового повідомлення державному виконавцю, стягувану та боржнику про дату, час та місце проведення електронних торгів, а також стартову ціну реалізації майна тощо) (розділ 3); правил, які регулюють сам порядок проведення електронних торгів (розділ 5); правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів (розділ 7)». Разом із тим порушення, допущені державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом про ВП 1999, до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (ст. ст. 18, 24-27, 32, 33, 55, 57 цього Закону), підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом (зокрема, частиною сьомою статті 24, частиною четвертою статті 26, частиною третьою статті 32, частиною третьою статті 36, частиною другою статті 57, статей 55, 85 цього Закону)».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 477/653/17 (провадження № 61-25848св18) вказано, що: «стаття 578 ЦК України передбачає, що майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Як встановлено вище, при укладенні іпотечного договору 06 квітня 2007 року ОСОБА_2 надала у належній формі згоду на передачу жилого будинку її колишнім чоловіком ОСОБА_3 в іпотеку ПАТ «Мегабанк». З 16 вересня 2013 року вона була зберігачем майна на підставі акта державного виконавця про опис і арешт майна, який містив посилання про передачу майна на реалізацію. З моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання за нею права власності на 1/2 частку жилого будинку ОСОБА_2 за здійсненням державної реєстрації вказаного права не зверталася. Про визнання за нею права власності на частину будинку ОСОБА_2 не повідомляла ні іпотекодержателя, ні державного виконавця, ні ДП «Сетам». Апеляційним судом також встановлено, що неповідомлення ОСОБА_2 про проведення електронних торгів не вплинуло на їх результат, порушень прав ОСОБА_2 при проведені торгів не встановлено. На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що реалізація іпотечного майна відбулася у порядку та у спосіб, передбачений нормами матеріального права, тому відсутні правові підстави для визнання їх недійсними».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.09.2014 року було стягнуто на користь ПАТ «Дельта Банк» солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 804589,10 гривень, оскільки остання виступала поручителем за кредитним договором.
Солідарна відповідальність ОСОБА_1 встановлена у судовому порядку, а отже, є преюдиційним фактом.
Реалізація майна здійснена саме на виконання вішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.09.2014 року.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що звернення стягнення на спірне нерухоме майно шляхом його реалізації на прилюдних торгах призвело порушення законних прав та інтересів позивачки на належну їй частку в спільному майні подружжя. 
Вище зазначене спростовує доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права, а саме неврахування існуючої судової практики касаційного суду зазначеної в апеляційній скарзі, не беруться до уваги колегією суддів, оскільки правовідносини в справі, що розглядається є суттєво відмінними від тих, що викладені в відповідних постановах Верховного Суду.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 

Колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України",  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та 
інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2023 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 04 березня 2024 року.

Головуючий

Судді: