ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
           
31 січня 2024 року
м. Київ
 
справа № 433/1932/15-ц
провадження № 61-7388св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Фаловської І. М., 
 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи: 
 
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
 
відповідачка -  ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу   ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року               в складі колегії суддів: Савченка С. І., Ігнатченко Н. В., Мережко М. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2015 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі -                АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з неї на свою користь заборгованість за кредитним договором.
 
В обґрунтування позову зазначило, що між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою                  23 березня 2007 року укладено кредитний договір № DN80FJ00000131, згідно з яким позивач надав відповідачці кредит у розмірі 26 250,00 дол. США на строк до                          23 серпня 2037 року. 
 
Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку становить між нею та АТ КБ «ПриватБанк»договір, що підтверджується її підписом у заяві. 
 
Всупереч умовам договору відповідачка належним чином свого зобов`язання не виконала, а саме порушила строки повернення позивачу грошових коштів, відсотків, а також інших витрат відповідно до умов договору, внаслідок чого утворилася заборгованість. 
 
Виходячи з наведеного, позивач просив суд стягнути із ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитом у сумі 44 324,94 дол. США, яка складається                     із: 26 075,04 дол. США - заборгованість за кредитом; 7 875,72 дол. США                                - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 2 688,18 дол. США                       - заборгованість за комісією за користування кредитом; 7 686,18 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25 січня 2022 року позов  АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь                           АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23 серпня                     2007 року № DN80FJ00000131 у сумі 44 324,94 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 937 915,73 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка неналежним чином виконала взяті на себе договірні зобов`язання, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 44 324,94 дол. США, яка складається із: 26 075,04 дол. США - заборгованості за кредитом, 7875,72 дол. США - заборгованості  за відсотками; 2 688,18 дол. США - заборгованості зі сплати комісії за користування кредитом та 7 686,18 дол. США - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 30 березня     2023 року подала апеляційну скаргу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 січня 2022 року у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд вказав на те, що апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, а виключні випадки, передбачені частиною другою статті 358 ЦПК України, для відкриття апеляційного провадження у разі спливу одного року апеляційний суд не встановив.
 
Аргументи учасників справи
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнення їх доводів
 
17 травня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду                      від 18 квітня 2023 року, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення повністю та направити справу до суду апеляційної інстанції для нового розгляду.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що вирішення питання про поновлення процесуального строку належить до дискреційних повноважень суду і в кожній конкретній справі суд має ґрунтовно перевіряти, чи є обставини, на які посилається заявник, такими, що свідчать про наявність поважних причин для поновлення строку.
 
Запровадження воєнного стану може бути підставою, яка відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України повинна враховуватися при вирішенні питання щодо поновлення процесуального строку, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такими обставинами. Стан війни в Україні створює об`єктивні перешкоди для реалізації прав людини на судовий захист, проте такі не можуть бути обмежені в умовах воєнного та надзвичайного стану. 
 
Вказує, що рішення суду першої інстанції вона отримала 13 березня 2023 року після ознайомлення з матеріалами справи. 
 
Доказів отримання судового рішення раніше матеріали справи не містять. 
 
Крім того, у касаційній скарзі зазначено, що в матеріалах справи міститься апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції, подана 22 серпня 2022 року, проте відповідачка її не підписувала та не подавала.
 
Інший учасник справи не скористався своїм правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.
 
Провадження в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Підставою відкриття касаційного провадження є частина перша статті 389 ЦПК України.
 
У червні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
 
Ухвалою Верховного суду від 27 грудня 2023 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Заочним рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 28 жовтня                 2015 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором                                від 23 серпня 2007 року № DN80FJ00000131 у сумі 44 324,94 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 937 915,73 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Ухвалою Троїцького районного суду Луганської області від 08 грудня 2020 року заяву  ОСОБА_1 , інтереси якої представляла адвокат Сєрокурора О. В., про перегляд заочного рішення Троїцького районного суду Луганської області                          від 28 жовтня 2015 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до                ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Скасовано заочне рішення Троїцького районного суду Луганської області від 28 жовтня 2015 року у справі № 433/1932/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до                                ОСОБА_1   про стягнення заборгованості. 
 
Цивільну справу № 433/1932/15-ц за позовною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1   про стягнення заборгованості передано на розгляд Святошинському районному суду міста Києва.
 
15 січня 2021 року до Святошинського районного суду міста Києва надійшли матеріали цивільної справи № 433/1932/15-ц, згідно з якими ухвалою Троїцького районного суду Луганської області від 08 грудня 2020 року переглянуто заочне рішення та направлено справу за підсудністю за місцем проживання відповідачки ОСОБА_1 .
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25 січня 2022 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь                        АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23 серпня                       2007 року № DN80FJ00000131 у сумі 44 324,94 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 937 915,73 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Не погодившись з указаним рішенням суду першої інстанції, 30 березня 2023 року                        ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. 
 
Разом зі скаргою заявниця подала клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що рішення місцевого суду вона отримала 13 березня 2023 року під час ознайомлення з матеріалами справи. 
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 січня 2022 року у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на підставі частини другої статті 358 ЦПК України (апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексу судового рішення). 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку; ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно із статтею 129 Конституції України основними засадами судочинства 
є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що 
учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
За частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу     суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 354 ЦПК України).
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 354 ЦПК України учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
 
Частиною третьою статті 354 ЦПК України передбачено, що строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
 
За частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення ЄСПЛ «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року, «Перетяка та Шереметьев проти України»                   від 21 грудня 2010 року).
 
На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ «Богонос проти Росії» від 05 лютого 2004 року).
 
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
 
Виходячи із зазначених критеріїв, ЄСПЛ визнає легітимними обмеженнями встановлені державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня              2004 року).
 
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).
 
Аналогічний правовий висновок виклав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 лютого 2019 року у справі 
№ 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).
 
У справі, яка є предметом касаційного перегляду, встановлено, що справа перебувала у провадженні Святошинського районного суду міста Києва з лютого          2021 року. 25 січня 2022 року місцевий суд ухвалив рішення, яким задовольнив позов АТ КБ «ПриватБанк» та стягнув із ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 44 324,94 дол. США.
 
Частиною другою статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» визначено, що усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд загальної юрисдикції вносить до Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР) всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту.
 
Обставини щодо встановлення дати складення повного судового рішення мають визначальне значення для правильного вирішення питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження.
 
У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що вступну та резолютивну частини рішення Святошинського районного суду міста Києва проголошено у судовому засіданні 25 січня 2022 року, на якому була присутня представник ОСОБА_1 адвокат Сєрокурова О. В. 
 
Аналіз ЄДРСР (https://reestr.court.gov.ua) свідчить про те, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 січня 2022 року внесене до ЄДРСР 26 січня 2022 року та оприлюднено в цьому реєстрі 27 січня 2022 року.
 
З апеляційною скаргою на рішення Святошинського районного суду міста Києва                    від 25 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулася 30 березня 2023 року, тобто після спливу одного року з дня ухвалення судового рішення. Отже, вказані обставини є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від поважності причин пропуску такого строку.
 
Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що оскільки апеляційну скаргу подано після спливу одного року з дня складення повного тексту оскарженого судового рішення, тому наявні підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження, виходячи з вимог частини другої статті 358 ЦПК України. 
 
Разом із тим у цьому аспекті підлягають дослідженню дві умови, передбачені частиною другою статті 358 ЦПК України: а) чи подано апеляційну скаргу особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; б) чи пропущено строк на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції інтереси відповідачки представляла адвокат Сєрокурова О. В., яка діяла на підставі ордера від 04 березня 2021 року                серії АІ № 1093980, брала участь у судових засіданнях, надавала пояснення та подавала відповідні заяви і клопотання. ОСОБА_1 також повідомлялася про судове засідання, призначене на 25 січня 2022 року, що підтверджується повідомленням про вручення їй поштового відправлення (а. с. 104).
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 була обізнана про розгляд цієї справи у Святошинському районному суді міста Києва, проте станом її розгляду особисто поцікавилася лише 13 березня 2023 року.
 
При цьому представник  ОСОБА_1 адвокат Сєрокурова О. В. була присутня на проголошенні судового рішення 25 січня 2022 року та його копію отримала                             18 лютого 2022 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи її заявою              (а. с. 114).
 
Відповідно до частини сьомої статті 272 ЦПК України, якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що її вручено й особі, яку він представляє.
 
З огляду на те, що копію рішення Святошинського районного суду міста Києва                            від 25 січня 2022 року вручено представнику ОСОБА_3 адвокату             Сєрокуровій О. В. 18 лютого 2022 року, то доводи заявниці про неотримання нею копії рішення суду першої інстанції до 13 березня 2023 року є безпідставними.
 
Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в апеляційному порядку у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск такого строку з поважних причин. Саме на заявницю покладено обов`язок доведення наявності в неї об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення. 
 
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 серпня 2023 року у справі № 761/11567/20 (провадження № 61-4810св23).
 
Однак у справі, яка переглядається, заявниця не довела таких обставин.
 
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд діяв у межах, визначених цивільним процесуальним законодавством, та згідно із прецедентною практикою ЄСПЛ.
 
Що стосується доводів заявниці про те, що введення на території України воєнного стану є підставою для поновлення процесуального строку на оскарження рішення суду першої інстанції, колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на таке.
 
Введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Проте сам лише факт запровадження воєнного стану на всій території України не може бути безумовною підставою для поновлення пропущеного більше ніж на один рік строку на апеляційне оскарження без підтвердження заявником конкретних обставин, які унеможливили вчинення саме ним відповідної процесуальної дії у визначений законом строк у період воєнного стану. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку                                      (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2022 року                         у справі № 990/115/22, провадження № 11-107заі22; постанову Верховного Суду              від 18 грудня 2023 року у справі № 619/6227/21-ц, провадження № 61-16003св23).               
 
Апеляційним судом встановлено, що представник  ОСОБА_1 адвокат Сєрокурова О. В. була присутня на проголошенні судового рішення 25 січня 2022 року та його копію отримала 18 лютого 2022 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи її заявою. Рішення суду першої інстанції оприлюднено в ЄДРСР               27 січня 2022 року, тобто до введення  в Україні воєнного стану, загальний доступ до ЄДРСР було поновлено вже у червні 2022 року. Водночас апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції подано 30 березня 2023 року.
 
З огляду на викладене  ОСОБА_1 не довела існування обставин непереборної сили, які у зв`язку із запровадженням на території України воєнного стану перешкоджали їй здійснити усі необхідні процесуальні дії для своєчасного звернення до суду з апеляційною скаргою.
 
Посилання на те, що адвокат ОСОБА_4 зловживала своїми правами щодо представництва інтересів ОСОБА_1 , зокрема не повідомила її про результат вирішення справи та ухвалення місцевим судом оскаржуваного рішення, заявниця не підтвердила належними та допустимими доказами.
 
Крім того, посилання у касаційній скарзі на те, що заявниця визначений період часу перебувала поза межами міста Києва у Сумській області, не свідчить про неможливість подання апеляційної скарги у встановлений процесуальним законодавством строк.
 
Зважаючи на викладене, наведені у касаційній скарзі доводи про порушення судом апеляційної інстанції приписів процесуального закону не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в касаційному порядку.
 
За таких обставин касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року залишити без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних підстав (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
З підстав наведеного вище колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись статтями 400, 406, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
 
Ухвалу Київського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 І. М. Фаловська   Судді:                                                                                            В. М. Ігнатенко                                                                                                          С. О. Карпенко                                                                                                                                                                                                            А. С. Олійник                                                                                                                В. В. Сердюк