ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

01 лютого 2024 року 	м.Суми	

Справа №591/6350/20 
Номер провадження 22-ц/816/138/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Філонової Ю. О. ,  Собини О. І. 
за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М., 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_2 );
відповідач  – ОСОБА_3 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника ОСОБА_3 – адвоката Рижова Сергія Євгеновича та ОСОБА_1 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 вересня 2023 року, в складі судді Сидоренко А.П., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 21 вересня 2023 року,

                                                       в с т а н о в и в:

15 жовтня 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири, вселення до квартири та встановлення порядку користування нею.
Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у шлюбі з відповідачкою з 26 лютого 1993 року. Під час шлюбу він з відповідачкою та двома синами проживали та були зареєстровані в однокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві особистої приватної власності. Під час шлюбу вони з відповідачкою, скориставшись державною програмою «Доступне житло», за рахунок спільних сумісних коштів подружжя та іпотеки, яка була повністю погашена під час перебування у шлюбі, придбали в новобудові 2-кімнатну квартиру жилою площею 30,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 . Оскільки ця квартира знаходилася в новобудові, то за рахунок їхніх з відповідачкою спільних коштів вони протягом декількох років робили в ній капітальний ремонт, бо вона була непридатна для проживання. Після закінчення капітального ремонту, в листопаді 2015 року, вони вселилися до спірної квартири, але до цього часу залишилися зареєстрованими в його квартирі по АДРЕСА_1 . У зв`язку з тим, що спірна квартира була придбана ним та відповідачкою під час шлюбу за їхні спільні сумісні кошти, то вона являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя і кожен з них має на неї рівне право – по 1/2 частині. Право власності на спірну квартиру зареєстровано на ім`я відповідачки, але остання в зв`язку з розірванням шлюбу не бажає в добровільному порядку визнавати за ним право власності на половину нерухомого майна, придбаного в шлюбі.
Посилаючись на вказані обставини, просив визнати за ним право власності на 1/2 частину 2-кімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .
22 січня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду ще з одним позовом до ОСОБА_3 , в якому просив вселити його в квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , встановити порядок володіння та користування зазначеною квартирою.
Позовні вимоги мотивував тим, що 05 січня 2021 року між ним та ОСОБА_3 виник конфлікт з приводу пропажі ікони, яка зберігалася в шафі його кімнати і яка була для нього великою цінністю. Він дуже розхвилювався і оскільки має захворювання серця, то, щоб заспокоїтися, вийшов на вулицю, забувши ключі від квартири в своїй кімнаті. Коли він прийшов додому, то відповідачка відкрила йому двері і він зайшов до квартири. Виявивши пропажу ключів, він попросив ОСОБА_3 повернути їх, але вона відмовилася. Потім вона разом з сином ОСОБА_4 випхали його з квартири і відмовилися відкривати двері. Починаючи з 05січня 2021 року він не міг зайти до своєї квартири, звернення до правоохоронних органів не дало ніякого результату.
Посилаючись на те, що ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, чим порушує його право на володіння, користування та розпорядження нерухомим майном, просив вселити його в квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ; встановити порядок володіння та користування цією квартирою та виділити йому у володіння та користування жилу кімнату площею 13,0 кв.м, а відповідачці - жилу кімнату площею 17,3 кв.м. Підсобні приміщення в квартирі - кухню площею 9,2 кв.м з лоджією - 4,1 кв.м, коридор площею 9,4 кв.м, ванну кімнату площею 3,4 кв.м. туалет площею 1,3 кв.м залишити в загальному користуванні.
Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 02 липня 2021 року об`єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про вселення до квартири та встановлення порядку користування зі справою за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири, присвоївши справі № 591/6350/20.
Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 18 лютого 2022 року залучено до участі у справі як процесуальних правонаступників позивача ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його спадкоємців ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 11 вересня 2023 року позовну заяву в частині позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири, вселення до квартири та встановлення порядку користування залишено без розгляду.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 вересня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири, вселення до квартири та встановлення порядку користування задоволено частково.
Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 1771 грн 39 коп. судового збору та 2500 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 – адвокат Рижов С.Є., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у визнанні спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках спірну квартиру.
При цьому зазначає, що купівля спірної квартири здійснювалася не за спільні сумісні кошти, як вважав суд, а за власні кошти ОСОБА_3 , які вона позичила у свого батька на підставі розписки. Вважає, що суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності і вийшов за межі позовних вимог, оскільки ухвалив рішення про визнання спільним майном подружжя квартири, коли ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири. Доводить, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
У відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – адвоката Рижова С.Є., ОСОБА_1 з доводами апелянта не погодилась, просила у задоволенні скарги відмовити.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог, просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що задовольняючи позовні вимоги частково, суд не визнав за нею право власності на частину спірної квартири, яка з урахуванням наявності трьох спадкоємців померлого ОСОБА_2 складає 1/6 частину квартири, а також у зв`язку з не підтриманням позову померлого спадкодавця його синами, вважала, що суд повинен був задовольнити позов на її користь, визнавши саме за мною право власності на 1/2 частину спірної квартири, так як інші співпозивачі своїми діями дали суду зрозуміти, що не бажають набувати право власності у порядку спадкування на спірну квартиру.
Вважає, що вимоги про вселення до квартири є обґрунтованими, але судом вони розглянуті не були, бо суд фактично відмовив ОСОБА_2 , який помер, у вселенні до квартири, а не їй. Просить врахувати, що у неї відсутнє в м. Суми окреме власне житло, тому вона має право вселитися та проживати в спірній квартирі, як співвласник квартири, яку вона отримала у спадщину після смерті сина - ОСОБА_2 .
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник ОСОБА_3 – адвокат Рижов С.Є. просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представників адвокатів Гаврилюк Н.М., Матішинець В.В., представника ОСОБА_3 – адвоката Рижова С.Є., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга представника ОСОБА_3 – адвоката Рижова С.Є. задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 26 лютого 1993 року між ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_3 укладено шлюб (т.1, а.с.3). У ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період шлюбу народилися сини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (т. 1, а.с.109, 110). 26 листопада 2020 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується копією рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 листопада 2020 року, справа № 592/9543/20 (т. 1, а.с.73).
З копії свідоцтва про право власності на майно від 27 березня 2022 року вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 . Загальна площа 57,70 кв.м., житлова площа – 30,30 кв.м. Свідоцтво видано на підставі рішення виконавчого комітету Сумської міської ради від 20 березня 2012 року № 139 (т. 3, а.с. 4).
Належність ОСОБА_3 на праві приватної власності квартири за адресою: АДРЕСА_2 підтверджується витягом про державну реєстрацію прав (т. 1, а.с.5).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, дата формування 30 липня 2020 року квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (т. 1, а.с.60).
Технічна характеристика квартири за адресою: АДРЕСА_2 визначена у копії технічного паспорту, з якого вбачається, що квартира складається з 2-х ізольованих жилих кімнат площею відповідно 17,3 кв.м та 13,0 кв.м, кухні - 9,2 кв.м, коридору - 9,4 кв.м, ванної кімнати - 3,4 кв.м, туалету - 1,3 кв.м, лоджії - 4,1 кв.м. Житлова площа квартири становить 30,3 кв.м, загальна її площа - 57,7 кв.м. (т. 1, а.с.7-8).
З копії талонів-повідомлення єдиного обліку № 865 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення від ОСОБА_7 вбачається, що 05 січня 2021 року о 20-58 год. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 05 січня 2021 року о 20-57 за адресою: АДРЕСА_2 , колишня дружина брата заявниці ОСОБА_3 , 52 роки таємно заволоділа іконою брата та в даний час не впускає до квартири (т. 1 а.с.79, 80).
Копії медичних довідок від 22 січня 2021 року та від 11 січня 2021 року, копія консультативного висновку спеціаліста підтверджують незадовільний стан здоров`я ОСОБА_2 (т. 1, а.с.81, 97, 98).
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 25 травня 2021 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копіями довідок про реєстрацію місця проживання особи від 25 травня 2021 року (т. 1, а.с.111, 112).
З копії актового запису про смерть № 2735 від 02 серпня 2021 року, наданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а.с.166).
Приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Юморанова В.М. на адресу ОСОБА_1 на її усне звернення надала відповідь про те, що оскільки право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано за колишньою дружиною ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , визначити 1/2 (одну другу) частку квартири у спільній власності за ОСОБА_2 можливо на підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, тобто за згодою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та за згодою власника нерухомого майна, колишньої дружини спадкодавця, ОСОБА_3 . В разі надання зазначеними особами такої згоди, можливо буде визначити частку у спільному майні колишнього подружжя. Потім проводиться державна реєстрація права власності ОСОБА_2 про право на спадщину за законом на 1/6 частку вказаної квартири (т. 2, а.с. 114).
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 , оскільки придбання квартири відбувалося в період їх спільного проживання та перебування в шлюбі, презумпція спільного майна подружжя стороною відповідача не спростована, а твердження представника відповідачки, що спірна квартира була придбана за позичені кошти у її батька, не підтверджені належними та допустимими доказами.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У ч. 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Норми ст.ст. 60, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 369/3800/19.
Презумпція спільного майна подружжя стороною відповідача не спростована, а твердження представника ОСОБА_3 – адвоката Рижова С.Є. про те, що спірна квартира була придбана за позичені кошти у її батька, не підтверджені належними та допустимими доказами.
Відповідно до ч.ч.2-3, 8 ст.83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст. 44 ЦПК України).
Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції у суді першої інстанції.
Всупереч наведеному, представник ОСОБА_3 – адвокат Рижов С.Є. надав до апеляційного суду новий доказ – копію розписки ОСОБА_3 , проте не довів, що не мав можливості її подати у вказаний строк з причин, що не залежали від нього, тому, відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України цей доказ колегією суддів не приймається. 
Таким чином, враховуючи вказані норми чинного законодавства, суд першої інстанції вірно встановив належність спірної квартири до спільного майна подружжя та визначив рівність часток ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 – адвоката Рижова С.Є. про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, ухвалив рішення про незаявлені вимоги є необґрунтованими.
Частина 5 ст. 12 ЦПК України передбачає, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відповідно до положень ч.1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
ЦПК України не надає суду такого права, як вихід за межі позовних вимог з власної ініціативи, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (стаття 3 ЦПК України).
Відповідно до ч.2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
У цій справі суд першої інстанції не вийшов за межі заявлених позовних вимог, визнавши спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках спірну квартиру. Суд фактично частково задовольнив одну позовну вимогу, оскільки позивач просив визнати за ним, як за подружжям, право власності на 1/2 частину 2-кімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , тобто, суд вирішив справу в межах заявлених позовних вимог.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири є безпідставною і задоволенню не підлягає.
Таким чином, рішення суду в частині визнання спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках квартири є законним та обґрунтованим, тому підлягає залишенню без змін.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про вселення в квартиру АДРЕСА_4 та встановлення порядку володіння і користування цією квартирою, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості цих вимог.
Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову підлягає скасуванню, а провадження у справі в цій частині – закриттю на підставі ч. 1 ст. 377 ЦПК України з підстав, передбачених п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
З матеріалів справи вбачається, що після відкриття провадження у справі, під час судового розгляду справи в суді першої інстанції ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.
Згідно зі ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.
Підставою процесуального правонаступництва є наступництво в матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони, зокрема, внаслідок смерті, зі спірних чи встановлених судом правовідносин майнового характеру. При процесуальному правонаступництві всі процесуальні дії, виконані попередником, є обов`язковими для правонаступника.
Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі.
Отже, процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому незалежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.
Суд першої інстанції не врахував, що спірні правовідносини з приводу вселення в квартиру, встановлення порядку користування квартирою не допускають правонаступництва, тому провадження у справі в цій частині позовних вимог підлягає закриттю.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції  із закриттям провадження у справі на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. 
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла до висновку про залишення апеляційної скарги представника ОСОБА_3 – адвоката Рижова С.Є. без задоволення, часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 вересня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про вселення в квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ; встановлення порядку володіння та користування цією квартирою і закриття провадження у справі в цій частині на підставі ч. 1 ст. 377 ЦПК України. 
В задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_3 – адвоката Рижова С.Є. відмовлено, тому колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених ст. 141 ЦПК України підстав для компенсації понесених скаржником судових витрат в суді апеляційної інстанції.
По суті позовних вимог апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, тому понесені нею судові витрати за апеляційний перегляд справи компенсації не підлягають.
Керуючись ст. ст. 367 - 369,  п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ч. 1 ст. 377, ст. ст. 381- 384, 389, 390  ЦПК України, апеляційний суд 

                                                               п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – адвоката Рижова Сергія Євгеновича залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 вересня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про вселення в квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ; встановлення порядку володіння та користування цією квартирою скасувати. Провадження у справі в цій частині позовних вимог закрити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.  
Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді:                                                                                        Ю. О. Філонова 

                                                                                                   О. І. Собина