У Х В А Л А
 
31 січня 2024 року
м. Київ
 
справа № 369/14829/19
провадження № 61-15651ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про визнання іпотеки припиненою, згідно з іпотечним договором від 28 липня 2008 року, скасування записів про іпотеку, скасування запису про заборону на нерухоме майно,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 січня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження відмовлено. У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 січня 2022 року відмовлено.
 
02 листопада 2023 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження, ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року в указаній справі.
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 листопада 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху для усунення її недоліків та запропоновано надати клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.
 
На усунення недоліків, що зазначені в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 листопада 2023 року заявник направила до суду клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення, помилково вважаючи, що недоліки її касаційної скарги усунуто.
 
Однак, оглядом наданого суду клопотання було встановлено судом, що воно не містить обґрунтувань та/або доказів, відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 392 ЦПК України, на підтвердження дати первинного отримання судового рішення заявником, а саме підтверджуючих документів про не надіслання та/або не отримання ОСОБА_1 копії оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції, помилково вважаючи, що вимоги ухвали суду касаційної інстанції виконано. 
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від  22 грудня 2023  року продовжено строк для усунення недоліків касаційної скарги  ОСОБА_1 . Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.
 
На усунення недоліків, що зазначені в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 грудня 2023 року заявник направила до суду запитувані матеріали.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та  резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
 
Перевіривши підстави пропуску строку на касаційне оскарження суд вважає, що заявлене клопотання про поновлення цього строку підлягає задоволенню.   
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити виходячи з наступного.
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції своїм рішенням унеможливив реалізацію заявником наданих процесуальних прав на оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Перевіривши доводи касаційної скарги колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанцій було допущено порушення норм процесуального права, які передбачені статтею 411 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення. 
 
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним й обґрунтованим.
 
Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
 
Предметом оскарження у цій справі, як вбачається зі змісту касаційної скарги, є судове рішення апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.
 
Відповідно до вимог частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
 
Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).
 
У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти підстави для поновлення строків для оскарження, які мають виправдовувати втручання у  принцип res judicata. При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
 
Апеляційним судом установлено, що у листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом. 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 січня 2022 року (повний текст оприлюднено на офіційному сайті єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР) 27 січня 2022 року) у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Згідно з протоколом судового засідання від 21 січня 2022 року, під час проголошенні вступної та резолютивної частини судового рішення були присутні особисто ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_2 .
Зазначено, що супровідним листом (без зазначення дати) копію цього рішення суду першої інстанції направлено на поштову адресу скаржника, що зазначена скаржником в позовній заяві, в апеляційній скарзі, а саме АДРЕСА_1 , за якою скаржницею (позивачкою) під час розгляду справи в суді першої інстанції неодноразово отримано судову кореспонденцію, зокрема судові повістки.
Встановлено, що в матеріалах справи міститься зворотнє повідомлення акціонерного товариства «Укрпошта» на ім`я ОСОБА_1 про вручення 15 березня 2023 року копії судового рішення. 
 
Отже, правильним є висновок суду апеляційної інстанції, що судове провадження у цій справі, яке ініційовано ОСОБА_1 , якій було відомо про відкриття провадження у справі та рух справи, крім того, як встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 брала участь в судових засіданнях особисто та через представників, а також їй було відомо про постановлення судового рішення за наслідками розгляду її позовної заяви.
 
Таким чином, судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що після постановлення рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 січня 2022 року, повний текст якого оприлюднено на офіційному сайті ЄДРСР 27 січня 2022 року, а апеляційну скаргу позивачем подано до суду лише 12 вересня 2023 року, минув понад один рік, тобто протягом тривалого періоду дій щодо звернення з апеляційною скаргою на зазначене судове рішення суду першої інстанції заявник не вчиняв. 
 
Відтак, доводи заявника, що вона отримала повний текст рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 січня 2022 року лише у серпні 2023 року, чим й обґрунтовує пропуск строку на апеляційне оскарження, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані. 
 
Як визначено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 направлялися повідомлення для участі у справі, що свідчить про її обізнаність щодо розгляду цієї справи в суді першої інстанції,
 
Так, убачається відсутність у ОСОБА_1 дійсного наміру на оскарження рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим спростовують й доводи щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення.
 
Оскільки, заявник обґрунтовані причини пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження не навела, належними та допустимим доказами пропуск процесуального строку не підтвердила, тому судом апеляційної інстанції правильно відмовлено у відкритті провадження у справі. 
 
Такі дії не свідчать про готовність заявника брати участь у справі на всіх етапах розгляду та сприяти своєчасному розгляду цієї справи.
 
Відтак, ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України. 
 
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватися, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).
 
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не  є  абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом й не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. 
 
Виходячи з зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).
 
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. 
 
ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. 
 
Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).
 
Таким чином, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.
 
Отже, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення.
 
Керуючись частиною четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задовольнити.
 
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року. 
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про визнання іпотеки припиненою, згідно з іпотечним договором від 28 липня 2008 року, скасування записів про іпотеку, скасування запису про заборону на нерухоме майно відмовити.
 
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                               О. В. Білоконь
                                                                                                                                                                                                                                                                                                                          Н. Ю. Сакара