ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 р. 	Справа № 520/24405/23	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Чалого І.С.,
Суддів: Ральченка І.М. ,  Катунова В.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Ольга Горшкова) від 13.11.2023 по справі № 520/24405/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Харківського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила визнати протиправною відмову Головного управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації; стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються з судового збору та витрат на послуги адвоката.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 по справі № 520/24405/23 позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправною відмову Головного управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації.
Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ЄДРПОУ 37764460) прийняти у ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ЄДРПОУ 37764460) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три грн 60 коп.) та витрати на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн (п`ять тисяч грн), разом 6073,60 грн (шість тисяч сімдесят три грн 60 копійок).
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Жабінка. Брестська область, Білорусь. Зазначає, що 31.10.2021 позивач звернулась до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням згідно частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України». 12.01.2022 рішенням ГУ ДМС України в Харківській області позивачка набула громадянство України за територіальним походженням та було видано довідку про реєстрацію громадянином України, на підставі якої 21.02.2022 року оформлено тимчасове посвідчення громадянина України терміном дії до 12.01.2024, яке було отримано позивачкою 23.02.2022. В термін до 12.01.2024 ОСОБА_1 зобов`язана подати до ГУ ДМС України в Харківській області документ про припинення іноземною громадянства, виданий уповноваженим органом Російської Федерації. Як вказав відповідач, станом на цей час, такого документа позивач не надала, натомість 13.07.2023 позивачка направила листа на адресу ГУ ДМС України в Харківській області разом з декларацією про відмову від іноземного громадянства невстановленої форми, а саме у пункті 4) поданої декларації містяться дописи позивачки, які не відповідають встановленій формі, яка затверджена Наказом МВС України від 16.08.2012 № 715. (Додаток 1). На вказане звернення 06.02.2023 за № 6301.6.2-1867/63.3-23 позивачці було надано змістовну відповідь з посиланням на чинне законодавство. Вказує, що оскаржуваному рішенні суду не було проаналізовано правову позицію відповідача, щодо конкретних обставин справи позивачки та не надано оцінку вказаним доказам. Також посилається на те, що рішення є неправомірним і в частині зобов`язання відповідача прийняти декларацію, оскільки вказане є дискреційними повноваженнями відповідача та не може бути застосовано відносно позовних вимог позивачки.
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 01.02.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 по справі № 520/24405/23 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Сторони про розгляд справи в порядку письмового провадження повідомлені належним чином.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 згідно з рішенням ГУДМС України в Харківській області від 12.01.2022 набула громадянство України за територіальним походженням на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" та 21.01.2022 отримала тимчасове посвідчення громадянина України № ОТ031481 і зобов`язалась протягом двох років припинити громадянство з Російською Федерацією, як це передбачено Законом України «Про громадянство України».
Позивач записалась на прийом до Генерального консульства Російської Федерації у м. Харкові з заявою про вихід із громадянства Російської Федерації на 24.02.2022, що підтверджується скріншотом листа-підтвердження (номер заявки - 30111, запис на 24.02.2022 о 11:15) з електронної пошти, однак через широкомасштабне вторгнення РФ, прийом не відбувся.
У зв`язку з припиненням діяльності російських установ в Україні, позивач задля виконання вимог Закону України «Про громадянство України» виїхала в Молдову, де звернулась до російського посольства (довідка 07.10.2022 № 215379207), однак, 22.11.2022 отримала відмову у зв`язку із тим, що остання не має дозволу на проживання у Республіці Молдова.
Крім того, 03.07.2023 позивач звернулась з листом до МЗС РФ щодо роз`яснення процедури виходу з громадянства РФ. Листом від 11.07.2023 № 18988/кд-гр МЗС РФ повідомило позивача про припинення діяльності закордонних установ РФ на території України з 24.02.2022.
Позивач 13.07.2023 подала до ГУ ДМС у Харківській області декларацію про відмову від іноземного громадянства Російської Федерації, у зв`язку з існуванням незалежних від неї причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства російської федерації.
Листом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 6301.6.2.-14378/63.3-23 від 16.08.2023 позивачу повернуто декларацію про відмову від іноземного громадянства без розгляду, у зв`язку з відсутністю законодавчих підстав для її подання.
Не погоджуючись з відмовою ГУ ДМС України в Харківській області у прийнятті та поверненні декларації про відмову від громадянства Російської Федерації, позивач звернулася до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що неотримання позивачем документа про припинення громадянства Російської Федерації відбулося з незалежних від нього причин. З огляду на це, відповідно до приписів пункту 2 частини 2 статті 9 Закону № 2235-III позивач має право на подання декларації про відмову від іноземного громадянства, а тому відмова відповідача у прийнятті у ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації з позиції суду першої інстанції є протиправною. Також суд зазначив, що відповідач вирішуючи питання щодо прийняття декларації позивача обмежився лише роз`ясненнями норм законодавства щодо процедури припинення іноземного громадянства, не прийняв декларацію та не надав мотивованої відмови позивачу в прийнятті такої декларації, а отже, міграційна служба не розглянула по суті звернення позивача, не надала жодної оцінки підставам подачі ним декларації. Тобто, відповідачем фактично не прийнято жодного рішення за результатами розгляду декларації ОСОБА_1 .
Надаючи оцінку доводам сторін, з урахуванням висновків суду першої інстанції, колегія суддів зазначає таке.
Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначено Законом України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року № 2235-III.
Відповідно до визначень, які містить частина 1 статті 1 Закону України "Про громадянство України", громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.
Статтею 6 Закону України "Про громадянство України" встановлено підстави набуття громадянства України, зокрема, згідно з пунктом 2 частини 1 вказаної статті громадянство України набувається за територіальним походженням.
Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України "Про громадянство України" особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.
При цьому, зобов`язання припинити іноземне громадянство - це письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України (ч.1 ст.1 Закону України "Про громадянство України").
Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається: особою без громадянства - декларація про відсутність іноземного громадянства; іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.
Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство (підданство) усіх цих держав.
Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави.
Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.
Відповідно до абз. 12 ст. 1 Закону № 2235 зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.
Згідно з п. п. 117, 119 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року №215, у разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України. Такій особі видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, яка подається нею для одержання документів, що підтверджують громадянство України.
Особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 рішенням ГУДМС України в Харківській області від 12.01.2022 набула громадянство України за територіальним походженням на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» та 21.01.2022 отримала тимчасове посвідчення громадянина України  № НОМЕР_2 . У зв`язку з цим, позивач також зобов`язалась протягом двох років припинити громадянство з Російською Федерацією, як це передбачено Законом України «Про громадянство України».
З метою виконання покладеного на ОСОБА_1 обов`язку, позивач, в межах строку. що встановлений вимогами діючого законодавства, записалась на прийом до Генерального консульства Російської Федерації у м. Харкові з заявою про вихід із громадянства Російської Федерації на 24.02.2022, що підтверджується скріншотом листа-підтвердження (номер заявки - 30111, запис на 24.02.2022 о 11:15) з електронної пошти.
У зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні”, на всій території України введено правовий режим воєнного стану, який триває і на теперішній час.
Таким чином, через широкомасштабне вторгнення рф, прийом позивача 24.02.2022 не відбувся, з причин, що об`єктивно не залежали від волевиявлення ОСОБА_1 .
Крім того, з метою виконання покладеного на ОСОБА_1 обов`язку та у зв`язку з припиненням діяльності російських установ в Україні, позивач виїхала в Молдову, де звернулась до російського посольства (довідка 07.10.2022 № 215379207), однак, 22.11.2022 отримала відмову у зв`язку із тим, що остання не має дозволу на проживання у Республіці Молдова.
Також судом встановлено, що 03.07.2023 позивач звернулась з листом до МЗС РФ щодо роз`яснення процедури виходу з громадянства РФ, але листом від 11.07.2023 № 18988/кд-гр МЗС РФ повідомило позивача про припинення діяльності закордонних установ РФ на території України з 24.02.2022.
Таким чином, з боку позивача, з урахуванням обставин, які мають місце з 24.02.2022 та не залежать від особи, вчинялися дії щодо виконання вимог в частині надання до територіального органу ДМС України документа про припинення громадянства з Російською Федерацією.
Разом з тим, у зв`язку об`єктивною неможливістю надання відповідного документа, позивач 13.07.2023 подала до ГУ ДМС у Харківській області декларацію про відмову від іноземного громадянства Російської Федерації, у зв`язку з існуванням незалежних від неї причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства російської федерації.
Листом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №6301.6.2.-14378/63.3-23 від 16.08.2023 позивачу повернуто декларацію про відмову від іноземного громадянства без розгляду у зв`язку з відсутністю законодавчих підстав для її подання.
Слід зазначити, що порядок розгляду питань громадянства Російської Федерації регламентується Положенням про порядок розгляду питань громадянства Російської Федерації, затвердженим 14.11.2002 № 1325.
Цим Положенням, прийнятим відповідно до Закону, встановлюються порядок розгляду заяв з питань громадянства Російської Федерації, прийняття, виконання та скасування рішень із зазначених питань, а також форми заяв та перелік необхідних документів, відповідних конкретним підставам набуття чи припинення громадянства Російської Федерації.
Положення визначає певні особливості, за умови дотримання яких може бути прийнята заява про вихід з (припинення) громадянства РФ.
Вихід з громадянства російської федерації особи, яка проживає на території Російської Федерації або за її межами, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення цієї особи. У випадках, передбачених статтею 20 Федерального закону, вихід із громадянства Російської Федерації не допускається.
Колегія суддів враховує той факт, що строк, до якого позивач мав би надати до відповідача документ на підтвердження припинення громадянства російської федерації, спливав лише у січні 2024 року.
Вирішуючи спірні правовідносини, колегія суддів зазначає, що з 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по теперішній час.
Водночас, всі дипломатичні відносини з Російською Федерацією розірвано.
В матеріалах справи міститься лист відповідача, направлений у відповідь на лист позивача, яким було повідомлено про відсутність у позивача підстав для подання декларації про відмову від громадянства іноземної держави.
Звертаючись до суду першої інстанції позивач посилалася на те, що у зв`язку із призупиненням діяльності російських закордонних установ в Україні та зупинення усіх дипломатичних зв`язків з країною-агресором, позивач позбавлена можливості подати заяву до посольства вказаної країни про вихід з громадянства, хоча нею вчинялися всі залежні від неї дії, щодо отримання відповідного документа.
Крім того, матеріали справи свідчать, що листом МЗС РФ у відповідь на звернення позивача, повідомлено про неможливість подання клопотання про припинення громадянства РФ позивача у інший спосіб, окрім як до дипломатичного представництва чи консульської установи РФ на території України.
Вказані обставини, як зазначає позивач, послугували підставою для подання нею до відповідача разом із супровідним листом, в якому наведено обставини наявності об`єктивних причин відсутності можливості звернення до уповноважених органів іноземної держави із клопотанням про припинення громадянства такої держави, декларації про відмову від іноземного громадянства.
Надаючи оцінку вказаним обставинам, колегія суддів зазначає, що приписами ч. 4 ст. 8 Закону України "Про громадянство" визначено, що іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.
Проте, листом відповідача було повернуто позивачу декларацію про відмову від іноземного громадянства із посиланням на відсутність підстав подання такої.
Разом з тим, при поверненні позивачу декларації про відмову від іноземного громадянства, відповідачем не було враховано того, що з боку позивача, з урахуванням обставин, які мають місце з 24.02.2022 та не залежать від особи, вчинялися дії щодо виконання вимог в частині надання до територіального органу ДМС України документа про припинення громадянства з РФ, зокрема, позивачем також здійснювався і виїзд в Молдову, де ОСОБА_1 звернулась до російського посольства (довідка 07.10.2022 № 215379207), однак, 22.11.2022 отримала відмову у зв`язку із тим, що остання не має дозволу на проживання у Республіці Молдова.
Колегія суддів враховує, що консульські установи країни агресора, що розміщені на території України, станом на сьогодні закриті та не функціонують, що унеможливлює отримання документа про припинення громадянства.
У той же час, зміни у зв`язку з військовою агресією російської федерації до законодавства щодо неотримання документа при припинення громадянства рф з незалежних причин не вносилися, що ставить позивача у невизначене становище.
У справі «Рисовський проти України» (п. 70-71) Європейський Суд зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).
У справі «Рисовський проти України» також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування". ЄСПЛ вказав на те, що принцип "належного урядування", зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі". Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії".
Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).
Враховуючи вищевикладене, позивач мав повне право розраховувати на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки отримати документ про припинення громадянства російської федерації наразі не є можливим з причин, що об`єктивно не залежать від волі особи.
В свою чергу, відповідач, вирішуючи питання щодо прийняття/повернення декларації позивача обмежився лише роз`ясненнями норм законодавства щодо процедури припинення іноземного громадянства, не прийняв декларацію та не прийняв мотивованого рішення щодо прийняття такої декларації.
З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що відповідач не розглянув по суті звернення позивача, не надав жодної оцінки підставам подачі ним саме декларації та вказав про необхідність подати документ, неможливість отримання якого по суті і стала підставою для подачі такої декларації.
На підставі наведених обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною відмови Головного управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації.
Що стосується рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації, суд зазначає таке.
Спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява № 22414/93) зазначив, що ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).
Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).
Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції зазначив, що зважаючи на те, що судом визнано протиправну відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо прийняття у позивача декларації про відмову від громадянства РФ, то інших варіантів поведінки, окрім як прийняти протилежне рішення, відповідач не має.
Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції передчасним, оскільки відповідно до листа відповідача від 16.08.2023 позивачу було повернуто пакет документів, у тому числі і декларацію про відмову від іноземного громадянства лише на тій підставі, що ОСОБА_1 не має підстав для подання декларації.
Разом з тим, суд зазначає, що оскільки при вирішенні спірних правовідносин судом встановлено наявність підстав для подання позивачем відповідної декларації, оскільки на цей час існує об`єктивна неможливість подати документ про припинення іноземного громадянства, а відповідачем не розглянуто по суті звернення позивача та не надано жодної оцінки як підставам подання такої декларації, самій декларації, так і іншим документам, які долучалися позивачем та свідчать про неможливість подання документа про припинення іноземного громадянства, колегія суддів дійшла до висновку, що належним способом захисту прав позивача в цій частині є зобов`язання відповідача повторно розглянути звернення ОСОБА_1 щодо прийому у неї декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації, із врахуванням висновків суду.
На підставі цього, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 по справі № 520/24405/23 підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації, з прийняттям в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути звернення ОСОБА_1 щодо прийому у неї декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації, із врахуванням висновків суду.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат зі сплати судового збору. Апеляційна скарга не містить доводів щодо зміни розподілу судових витрат.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2023  по справі № 520/24405/23 скасувати в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ЄДРПОУ 37764460) прийняти у ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації.
Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 щодо прийому у неї декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації, з урахуванням висновків суду.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2023  по справі № 520/24405/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		І.С. Чалий 	
Судді	   	І.М. Ральченко    В.В. Катунов