П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

06 березня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/25576/23	

Перша інстанція: суддя Вовченко О.А.,
повний текст судового рішення
складено 22.11.2023, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,
при секретарі – Пальоній І.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі  апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про стягнення матеріальної шкоди, -
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Держави Україна в особі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону та просив стягнути з Держави Україна в особі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на його користь матеріальну шкоду у виді грошових коштів у сумі 2502322,44 гривень (два мільйони п`ятсот дві тисячі триста двадцять дві гривні 44 копійки), завдану йому актом, що визнаний неконституційним, а саме: другим реченням абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ, яке Рішенням Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)/2023 у справі № 3-80/2022 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову повністю.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її часткового задоволення з огляду на таке.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах військової прокуратури Південного регіону України з 20 червня 1996 року, що підтверджено довідкою військової прокуратури Південного регіону України №11-5622 вих-14 від 24.10.2014 року (а.с. 27).
23 квітня 2014 року наказом Генерального прокурора України №1501к старшого радника юстиції ОСОБА_1 було звільнено з посади першого заступника військового прокурора Південного регіону України у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст.36 КЗпП України (а.с. 21).
Наказом Генерального прокурора від 27.10.2021 року №397к наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 року №1501к скасовано та поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника військового прокурора Південного регіону України з 24 жовтня 2014 року (а.с. 22).
Наказом Генерального прокурора від 27.10.2021 року №398к скасовано з 27.10.2021 року першому заступнику військового прокурора Південного регіону України ОСОБА_1 надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи, встановлену відповідно до п.2 Постанови КМУ від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (а.с. 23)
05 квітня 2023 року наказом Генерального прокурора №102к ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника військового прокурора Південного регіону України та органів прокуратури з 05 квітня 2023 року у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (п.7 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру») (а.с. 26).
З вище досліджених наказів вбачається, що з 27.10.2021 року по 05 квітня 2023 року ОСОБА_1 проходив службу в органах прокуратури на посаді першого заступника військового прокурора Південного регіону України.
Згідно платіжних інструкцій №204 від 06.04.2023року, №259 від 24 квітня 2023 року Спеціалізованою прокуратурою у СО ПР було перераховано ОСОБА_1 126986,72 грн. заробітної плати при звільнені (а.с.46), а також перерахунок заробітної плати при звільненні у сумі 5469,48 грн. (а.с.47).
З досліджених судом розрахункових листів ОСОБА_1 за період з 24 жовтня 2021 по 05 квітня 2023 року (а.с.32-34) вбачається, що позивачу нараховувалися: оклад (з розрахунку 8870грн), індексація доходу, вислуга років; матеріальна допомога на оздоровлення; матеріальна допомога на соціальні потреби; компенсація за невикористану відпустку.
Отже судом встановлено, що оплата праці позивача - першого заступника військового прокурора Південного регіону України Петруненка В.В. розраховувалася відповідно до Постанови КМУ №505 від 31.05.2012 року.
Положеннями пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ від 19.09.2019 року визначено, що за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Рішенням Конституційного Суду №8-р(II)/2023 від 13.09.2023 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), друге речення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ. Друге речення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ визнане неконституційним, втрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
В позовній заяві позивач зазначив, що в період з 27.10.2021 року по 05.04.2023 року Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону внаслідок застосування акту, який визнаний неконституційним, йому нарахована заробітна плата та матеріальні допомоги у меншому розмірі ніж той, на який він має право.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено правових підстав щодо того, що Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону протиправно нараховувалася та виплачувалася заробітна плата позивачеві у період з 27.10.2021 року по 05.04.2023 року за чинним на той час законодавством.
Також суд зазначив, що положення ст.1175 ЦК України не поширюються на спірні правовідносини, оскільки вони регламентують відшкодування шкоди, завданої нормативно-правовим актом, що був визнаний незаконним і скасований, а не законом (окремим положенням), визнаним неконституційним.
Окрім того, судом першої інстанції вказано, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів на відшкодування майнової шкоди у вигляді неотриманої заробітної плати та обґрунтовування позовних вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди, не змінює суті спірних правовідносин, які виникли між сторонами в цій справі щодо оплати праці і підстав їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.
Колегія суддів частково не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що не відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України в повній мірі, з огляду на таке.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.1 ст.8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Рішенням Конституційного Суду № 8-р(II)/2023 від 13.09.2023 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), друге речення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ. Друге речення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ, визнане неконституційним, втрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Статтею 152 Основного Закону України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Частина 3 статті 152 Конституції України визначає, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
При цьому, положення ч.3 ст.152 Основного Закону прямо передбачають спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не може здійснюватися в іншому, аніж у встановленому законом порядку. Проте, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на даний час не прийнятий.
Статтею 1175 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акту, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.
Водночас, Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції України (ст. 1 Закону України "Про Конституційний Суд України" від 13 липня 2017 року N 2136-VIII).
Згідно п.4 ч.1 ст.89 Закону України "Про Конституційний Суд України", рішення Суду містить резолютивну частину із зазначенням: а) акта (його окремих положень), що його Суд визнав конституційним чи неконституційним, - у справі щодо конституційності акта (його окремих положень); б) офіційного тлумачення положення Конституції України, щодо якого було подано конституційне подання, - у справі щодо офіційного тлумачення Конституції України; в) того, що рішення Суду є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено; г) джерела, в якому рішення Суду має бути опубліковано.
Таким чином, стаття 1175 Цивільного кодексу України не поширюється на правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, оскільки зазначена норма Цивільного кодексу України регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої нормативно-правовим актом, що був визнаний незаконним і скасований.
Разом з тим, проаналізувавши положення законодавства, які визначають право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (дане право закріплене у ст.56 Конституції України і воно не є тотожним до права, закріпленого у ч.3 ст.152 Конституції України), суд вважає, що відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності, яке визначене ст.1175 ЦК України, є розширеним тлумаченням та похідним від права, яке закріплено саме у ст.56 Конституції України.
Крім того, право, гарантоване ст.56 Конституції України, знайшло своє відображення у ст.1173 ЦК України (Відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування), ст.1174 ЦК України (Відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування), ст.1175 ЦК України (Відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності), ст.1176 ЦК України (Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду).
При цьому, за загальними положеннями про відшкодування шкоди на підставі вказаних вище норм ЦК, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ст.1166 ЦК України).
З аналізу викладеного вбачається, що у випадках, передбачених ст.ст.1173, 1174, 1175 ЦК України (які є розвитком положень ст.56 Конституції України), завдана шкода відшкодовується особою (органом), незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю якої ця шкода завдана.   
Між тим, спеціального закону, який визначав би порядок відшкодування шкоди, право на яке визначене ч.3 ст.152 Конституції України, на законодавчому рівні у державі Україна не прийнято.
В той же час, згідно ч.2 ст.8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Пряма дія норм Конституції України означає, що ці норми застосовуються безпосередньо. Законами України та іншими нормативно-правовими актами можна лише розвивати конституційні норми, а не змінювати їх зміст. Закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються лише у частині, що не суперечить Конституції України (абзац 2 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини п`ятої статті 21 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" (справа про завчасне сповіщення про проведення публічних богослужінь, релігійних обрядів, церемоній та процесій) від 08 вересня 2016 року N 6-рп/2016).
Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Оскільки суд прийшов до висновку, що у даних правовідносинах ч.3 ст.152 Конституції України застосовується як норма прямої дії, то суд погоджується з доводами позивача, що шкоду, завдану фізичній особі актами і діями, що визнані неконституційними, повинна відшкодовувати держава Україна, в особі державного органу, адже згідно ст.170 ЦК України, де закріплюється плюралістична модель участі держави у майнових відносинах, держава набуває цивільних прав і здійснює обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Крім того, колегія суддів вважає, що за відсутності окремо прийнятого спеціального закону про порядок відшкодування шкоди, завданої державою громадянину прийняттям неконституційного закону, прийняття якого відноситься до компетенції Верховної Ради України, всі негативні наслідки такої бездіяльності (відсутності належного правового регулювання) мають покладатися саме на державу, а відсутність такого спеціального закону не може бути підставою для обмеження конституційного права людини.
Вказаний висновок відповідає правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в рішеннях у справах Лелас проти Хорватії (Lelas v. Croatia), Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки (PincovdandPine v. The Czech Republic), Ґаші проти Хорватії (Gashiv. Croatia), Трго проти Хорватії (Trgo v. Croatia) щодо застосування принципу належного урядування, згідно якого державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Оскільки саме держава не виконала свій обов`язок по прийняттю закону про порядок відшкодування шкоди, завданої державою громадянину прийняттям неконституційного закону, що сприяло б юридичній визначеності у спірних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси особи, то негативні наслідки вказаної бездіяльності мають покладатися саме на державу.
З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги відсутність спеціального закону,  який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, а також те, що положення ч.3 ст.152 Конституції України підлягають застосуванню як норми прямої дії, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин логічним та релевантним є застосування правового регулювання, встановленого ст.ст.1166, 1173, 1174, 1175 ЦК України в частині визначення особи, яка повинна відшкодувати завдану шкоду, і  в даних правовідносинах, на думку колегії суддів, це орган, який прийняв законодавчий акт, який визнаний неконституційним у встановленому законом порядку.   
Проте, позивачем фактично заявлено позовні вимоги до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, яка жодних законодавчих норм щодо регулювання спірних правовідносин не приймала.
З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону нараховувалася та виплачувалася заробітна плата позивачу у період з 27.10.2021 року по 05.04.2023 року відповідно до Постанови КМУ №505 від 31.05.2012 року на підставі прийнятого Верховною Радою Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ. Тобто, не встановлено правових підстав щодо того, що Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону протиправно нараховувалася та виплачувалася заробітна плата позивачеві у період з 27.10.2021 року по 05.04.2023 року за чинним на той час законодавством.
З урахуванням викладеного, а також приймаючи до уваги відсутність у справі будь-яких доводів та обґрунтувань позивачем своїх позовних вимог наявністю трудового спору щодо розміру заробітної плати, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1  фактично заявлено позовні вимоги про відшкодування завданої неконституційним актом шкоди до неналежного відповідача – Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону.
В ході розгляду справи у суді  першої інстанції суб`єктний склад учасників цієї справи залишився таким, яким його визначив позивач. 
Враховуючи принцип офіційного з`ясування обставин справи, суд першої інстанції може самостійно залучити співвідповідача (частина третя статті 48 КАС) чи залучити другого відповідача (частина четверта статті 48 КАС), якщо для цього є підстави.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23 червня 2021 року в справі №520/13014/2020, від 22 липня 2021 року в справі №160/12091/20, від 05 жовтня 2021 року в справі №640/23385/20.
Апеляційний суд зазначає, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач визначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте, під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду.
В даній справі суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог процесуального закону, та, вирішуючи спір про відшкодування шкоди, завданої актом, що визнано неконституційним, не з`ясував хто є належним відповідачем (співвідповідачем) у справі та не вирішив питання про залучення до участі у справі належного відповідача чи співвідповідача.
Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів того, що суд першої інстанції запропонував позивачу здійснити заміну неналежного відповідача або залучення до участі у справі другого відповідача.
Апеляційний суд зауважує, що за правилами ч.7 ст.48 КАС України заміна відповідача допускається лише до ухвалення рішення судом першої інстанції, а суд апеляційної інстанції позбавлений права здійснювати заміну неналежної сторони по справі та/або залучати до участі у справі другого відповідача.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції не приймалось ухвали про залучення до участі у справі другого відповідача.
Крім цього, частина 1 статті 43 Бюджетного кодексу України встановлює, що при виконанні Державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.
Згідно зі статтею 25 Бюджетного кодексу України казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Відповідно до пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання.
Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому КМУ, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.
Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Постановою КМУ від 15 квітня 2015 року №215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується КМУ через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Таким чином, Казначейство виступає відповідачем у справах, пов`язаних з виплатою з державного бюджету певних коштів як особа, на яку законодавством покладено відповідальність за виконання державою відповідних бюджетних зобов`язань.
Верховний Суд у постанові від 13.02.2019 року у справі №757/38064/16-ц, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18) зазначили, що при вирішенні спору про відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.
В ході розгляду справи у суді першої інстанції також не було вирішене питання щодо залучення до участі в справі і органу Державного казначейства України, що, як зазначалося вище, не може бути виправлено на стадії апеляційного провадження.
З аналізу вищенаведений правових норм вбачається, що належним відповідачем у справі про відшкодування шкоди, завданої прийняттям Верховною Радою України неконституційного закону є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, який прийняв такий закон (Верховну Раду України), а завдана позивачу шкода, в розумінні вимог чинного законодавства України, відшкодовується за рахунок Державного бюджету, при цьому Державна казначейська служба України є тим органом, на яку законом покладено обов`язок щодо безспірного списання коштів з Державного бюджету на підставі рішення суду.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, не встановивши фактичні обставини, які мають значення для справи та не здійснивши заміну неналежної сторони або залучення співвідповідачів, що, в силу обмежень встановлених статтею 48 КАС України, могло бути проведено виключно судом першої інстанції, допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неповноти та неправильного вирішення цієї справи.
Крім цього, як зазначалося вище, в позові та у судовому засіданні позивач наголошував, що у нього немає спору з відповідачем Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону щодо виплати заробітної плати у неналежному розмірі, а свої позовні вимоги він мотивує завданням йому матеріальної шкоди не порушенням відповідачем діючого на момент відповідних розрахунків та виплат законодавства, а внаслідок прийняття закону, який не відповідає Конституції України та визнаний таким, що, за його переконанням, є підставою для відшкодування йому цієї шкоди відповідно до ч.3 ст.152 Конституції України.
З огляду на зазначене, судова колегія вважає також помилковим висновок суду першої інстанції про те, що предметом цього спору по суті є трудовий спір щодо оплати праці.  
При цьому, апеляційний суд також відхиляє і посилання апелянта на рішення Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 року по справі №686/7081/21, оскільки вказана правова позиція не стосується відшкодування шкоди завданої актом, що визнано неконституційним, в порядку ст.152 Конституції України, а отже не є релевантною у спірних правовідносинах.
Таким чином, оскільки колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем обрано невірний шлях захисту своїх прав та заявлено позовні вимоги до неналежного відповідача, а також враховуючи відсутність у суду апеляційної інстанції повноважень щодо заміни або залучення належного відповідача, суд апеляційної інстанції вважає необхідним відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 саме з викладених вище підстав, а рішення суду першої інстанції, яким також було відмовлено у позові, змінити у мотивувальній частині. 
З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції неправильно надана оцінка фактичним обставинам справи та допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому оскаржуване рішення підлягає зміні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд апеляційної інстанції -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2023 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Повний текст постанови складено: 20.03.2024 року

Суддя-доповідач 		А.Г. Федусик	
Судді	  	А.В. Бойко    О.А. Шевчук