Справа № 464/5825/23                        Головуючий у 1 інстанції: БЕСПАЛЬОК О.А. 
Провадження № 22-ц/811/3260/23                Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Сихівського районного суду м.Львова від 12 жовтня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що  ОСОБА_1 звернувся до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву № б/н від 03 серпня 2018 року, згідно з якою отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому збільшено до 75 000 грн. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на сайті www.privatbank.ua, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Стверджує, що підписаний договір є змішаним і містять в собі умови договору банківського рахунку та кредитного договору. Зазначає, що банк виконав свої зобов`язання за договором в повному обсязі, надавши можливість відповідачу розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Вважає, що відповідач зобов`язався здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням коштів на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу щомісяця протягом терміну дії карти, однак ОСОБА_1  не повернув банку своєчасно кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками відповідно до умов договору, внаслідок чого у нього станом на 14 серпня 2023 року у нього виникла заборгованість в розмірі 94 327,60 грн., що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 74997,64 грн. та заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом в розмірі 19 329,96 грн. Вказує, що зобов`язання припиняється його повним виконанням, однак відповідач продовжує ухилятися від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором, що є порушенням законних прав та інтересів банку. З наведених підстав просить стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 03 серпня 2015 року в розмірі 94327,60 грн.
Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 12 жовтня 2023 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 03 серпня 2015 року в розмірі 74997,64 грн. та 2133,98 грн. судового збору.
В решті вимог – відмовлено.
Заочне рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за простроченими відсотками оскаржило Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», в апеляційній скарзі покликається на те, що заочне рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що відповідач почав користуватися кредитними коштами з 08 грудня 2022 року, однак, ще до початку користування кредитними коштами був письмово ознайомлений з умовами кредитування, в тому числі і розміром відсоткової ставки, а підписавши заяву про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг» погодився на такі умови договору. Зазначає, що відповідач не спростував розмір заборгованості, заявлений банком, тому висновки суду першої інстанції про недоведеність вимог у частині розміру заборгованості є необгрунтованими. Вважає, що в даному випадку відсутні підстави для застосування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі 342/180/17, оскільки відповідач в судові засідання не з`являвся і заперечень щодо пред`явлених позовних вимог не заявляв. З наведених підстав просить заочне рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за простроченими відсоткамискасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити.
З апеляційної скарги вбачається, що рішення суду оскаржується лише в частині відмови у стягненні заборгованості за простроченими відсотками, а відтак законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судом апеляційної інстанції не перевіряється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що сторони погодили між собою плату за користування кредитом у вигляді встановлених відсотків, а надані позивачем витяги з «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку» та «Тарифів Банку» не можна вважати частиною кредитного договору з огляду на їх мінливий характер, оскільки доказів належного узгодження банком із позичальником як споживачем банківських послуг саме тих умов кредитування, які банк вважав узгодженими, позивачем не надано, що є підставою для відмови у стягненні заборгованості за простроченими відсотками.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець, взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Згідно зі ст. 634 ЦК Українидоговором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Судом встановлено, що 03 серпня 2015 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку», отримавши кредитну картку для користування кредитними коштами.
В матеріалах справи міститься копія анкети-заяви про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку», яка містить анкетні дані ОСОБА_1 та підписана ним (а.с. 19).
Відповідач в анкеті-заяві підтвердив свою згоду на те, що дана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», «Правилами користування» та «Основними умовами обслуговування та кредитування» які викладені в рекламному буклеті, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. Ствердив, що ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згідний з його умовами. Також підтвердив, що ознайомлений та згідний з «Умовами та правилами надання банківських послуг», за змінами у яких зобов`язалася регулярно самостійно ознайомлюватися на сайті банку.
Крім того, в матеріалах справи міститься заява про приєднання до «Умов та правил надання послуг» від 30 грудня 2020 року, в якій зазначені умови різних типів кредитних договорів та їх умов, в тому числі суму кредитного ліміту, строк кредитування, спосіб отримання та порядок повернення кредиту процентна ставка за користування кредитними коштами та наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за кредитним договором, однак така не підписана позичальником, а відтак, не може вважатися частиною кредитного договору.
На виконання умов кредитного договору № б/н від 03 серпня 2015 року ОСОБА_1 надано кредитну картку № НОМЕР_1 (тип картки – «Універсальна») від 30 січня 2018 року з терміном дії до 12/21 та кредитну картку № НОМЕР_2 (тип картки – «Універсальна Gold») від 26 жовтня 2018 року з терміном дії до 08/22, що підтверджується довідкою, виданою Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк».
Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , підтверджується, що 08 грудня 2022 року кредитний ліміт збільшено до 2000 грн.; 11 грудня 2022 року – до 50 000 грн., 13 грудня 2022 року – до 70 000 грн., 14 грудня 2022 року – до 75 000 грн., а 08 лютого 2023 року кредитний ліміт зменшено до 0 грн.
З долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за договором № б/н від 03 серпня 2015 року, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , станом на 14 серпня 2023 року вбачається, що така становить 94 327,60 грн., що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 74997,64 грн. та заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 19329,96 грн. (а.с. 7-8).
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитними коштами, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором № б/н від 03 серпня 2015 року, посилався на витяг з «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку», витяг з «Тарифів Банку» та «Паспорт споживчого кредиту», як невід`ємні частини кредитного договору.
У витягу з «Умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанку», що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та (або) процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цим витягом з «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку» та витягом з «Тарифів банку» відповідач ознайомився та погодився з ними, а також те, що вказані документи станом на 03 серпня 2015 року містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, зазначені в цих документах, що додані банком до позовної заяви.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловила правову позицію про те, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу «Умови та правила банківських послуг», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з «Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку» та витяг з «Тарифів Банку» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
В Паспорті споживчого кредиту передбачена процентна ставка у пільговий період в розмірі 0.00001 % річних для всіх типів кредиту та процентна ставка поза межами пільгового періоду в розмірі 42 % річних, 40,08 % річних та 36 % річних залежно від типу кредитного договору.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.
Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію») із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.
Отже, паспорт споживчого кредиту містить інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту та передує укладенню основного кредитного договору з позичальником і сам по собі не може вважатися складовою частиною кредитного договору до укладення основного договору про споживчий кредит та не є договором про споживчий кредит у розумінні Закону України «Про споживче кредитування», а відтак зазначена в ньому інформація, в тому числі і про розмір відсотків, не може вважатися умовою договору, і що позичальник погодився з цими умовами.
Крім цього, підписання позичальником «Паспорту споживчого кредиту» свідчить про те, що банк виконав вимогу ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» і надав до укладення договору споживачу послуг інформацію про вартість кредиту, що є обов`язком банку.
Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20.
Враховуючи наведене, колегія погоджується з правильними та обґрунтованими висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 19329,96 грн. 
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не спростував розміру заборгованості за кредитним договором № б/н від 03 серпня 2015 року, заявленої банком, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а АТ КБ «ПриватБанк» не надав належних та допустимих доказів, які підтверджують наявність у банку законних підстав для нарахування відсотків за користування кредитиви коштами, їх розмір, що спростовує доводи банку про наявність у ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 19329,96 грн.  
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення.
Заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 жовтня 2023 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.
Постанова складена 05.02.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк