КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 366/932/23                                                                      Головуючий у суді І інстанції Слободян Н.П.
Провадження № 22-ц/824/1211/2024                                                      Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
10 січня 2024 року                                                     м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 05 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
 
в с т а н о в и в:
 
У березні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» (далі - ДСП «Північна Пуща»), в якому з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати у розмірі 361 917,42 грн з урахуванням податків.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що в період з 04 липня 2019 року по 30 грудня 2022 року він перебував у трудових відносинах з ДСП «Північна Пуща».
Наказом відповідача № 154-ОС від 18 жовтня 2022 року його було звільнено із 30 грудня 2022 року за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) з посади заступника директора адміністративно-управлінського персоналу в зоні відчуження ДСП «Північна Пуща».
Однак, у день звільнення відповідач не здійснив належних йому при звільненні виплат, що є порушенням вимог статті 116 КЗпП України, за що передбачена відповідальність за статтею 117 КЗпП України.
Заборгованість по заробітній платі становила приблизно 107 724,50 грн та після звільнення йому частково було виплачено заробітну плату, а саме 17 березня 2023 року - 724,50 грн та 23 березня 2023 року - 5 000 грн. Остаточний розрахунок при звільненні роботодавець провів з ним лише 12 квітня 2023 року, фактично перерахувавши на його банківську картку грошові кошти в сумі 102 218,71 грн.
Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 05 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи і неправильного застосування норм матеріального права,та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково, стягнувши з відповідача середній заробіток у розмірі 128 548,56 грн з урахуванням податків.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що місцевим судом не з`ясовувалися обставини того, що день його звільнення був останнім днем його відпустки, він фактично знаходився на роботі, про що свідчить запис у трудовій книжці про звільнення від 30 грудня 2022 року. Про дану обставину може повідомити начальник відділу кадрів відповідача Шундик Т.П. , яку він просить залучити в якості свідка.
У наказі № 154-ОС від 18 жовтня 2022 року про звільнення міститься пряма вказівка бухгалтерії виплатити йому компенсацію за 74 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки за кошти від господарської діяльності підприємства та компенсацію за 4 календарні дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці. Тобто, в день його звільнення бухгалтерія ДСП «Північна Пуща» повинна була провести з ним повний розрахунок, що вчинено нею не було і свідчить про недоведеність обставин, які мають значення для справи, а саме обов`язку виплатити належні йому платежі.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні у письмовій формі. У зв`язку з невиплатою заробітної плати на його усну вимогу 30 грудня 2022 року він у лютому 2023 року вимушений був звернутися до Державного агентства України з управління зоною відчуження (ДАЗВ), до сфери управління якого входить відповідач, Вишгородської окружної прокуратури та Вишгородського управління поліції Київської області з питання невиплати заробітної плати та внесення відомостей до ЄРДР.
Вказаними установами були надані відповіді, копії яких долучено до матеріалів справи. Окрім того, порушено кримінальне провадження за його заявою стосовно невиплати заробітної плати, тому відповідач достовірно знав про наявність перед ним заборгованості із заробітної плати в день звільнення його з роботи. 
Суд першої інстанції не взяв до уваги як доказ дані факти, а зробив висновок про те, що звернення до органів не є тотожними зверненню до відповідача. Такий висновок суду не відповідає обставинам справи, адже працівник не зобов`язаний звертатися до роботодавця з вимогою про виплату заробітної плати виключно в письмовій формі, достатньо усного звернення, докази якого надано, а звернення до уповноважених органів та порушення кримінального провадження № 12023111060000015 є крайнім кроком позивача та підтверджує факт ігнорування відповідачем обов`язку провести розрахунок з працівником, у тому числі на його усну вимогу.
У відзиві на апеляційну скаргу ДСП «Північна Пуща» просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є безпідставними, оскільки у день звільнення позивач знаходився у щорічній відпустці та відповідно не працював, станом на день пред`явлення позову не звертався до роботодавця з вимогою про розрахунок, а надані суду копії звернень до інших органів не є тотожним зверненню з вимогою про проведення розрахунку при звільненні, яке подається роботодавцю. З наказом про припинення трудового договору № 154-ОС від 18 жовтня 2022 року позивач особисто був ознайомлений під розписку в день його видання, відповідний запис про звільнення з 30 грудня 2022 року за угодою сторін внесений на підставі цього наказу, а повний розрахунок з позивачем підприємство провело до моменту отримання відомостей про його звернення до суду, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність в ОСОБА_1 права вимоги на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Голуб В.Є. підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на викладені у ній аргументи.
Відповідач явку свого уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав клопотання про розгляд справи за відсутності його представника, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка відповідача відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 в період з 04 липня 2019 року по 30 грудня 2022 року працював на різних посадах у ДСП «Північна Пуща», що підтверджується копією його трудової книжки (а.с. 5).
Наказом ДСП «Північна Пуща» № 11/524 від 13 жовтня 2022 заступнику директора адміністративно-управлінського персоналу ОСОБА_1 з 06 листопада 2022 року по 30 грудня 2022 року надано 55 календарних днів щорічної основної відпустки (а.с. 42).
Наказом відповідача № 154-ОС від 18 жовтня 2022 року позивач був звільнений з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України за угодою сторін з 30 грудня 2022 року, що підтверджується записом № 27 його трудової книжки (а.с. 5).
З наданої позивачем довідки, яка видана йому за підписом директора та головного бухгалтера ДСП «Північна Пуща» вбачається, що станом на 12 квітня 2023 року заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 погашена повністю (101 248,15 грн - премії за 2021 рік, п/д № 303 від 11 квітня 2023 року та 970,56 грн - компенсації продуктів харчування за 2022 рік, п/д № 300 від 11 квітня 2023 року). Тобто, практично вся зазначена заборгованість (101 248,15 грн) це премія за 2021 рік (а.с. 32).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в день звільнення 30 грудня 2022 року не працював, отже відповідач мав провести з ним повний розрахунок відповідно до положень статті 116 КЗпП України не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Оскільки позивач не довів суду, що він звертався до відповідача з вимогою про розрахунок, суд першої інстанції не вбачав підстав для покладення на відповідача відповідальності у вигляді сплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.
Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відтак, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. 
Частиною першою статті 47 КЗпП України встановлено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Положеннями статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року по справі № 127/22449/20 (провадження № 61-7769св21) зазначено, що «виплата працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ураховуючи зазначені положення законодавства України, звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту, коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.
Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18)».
У частині третій статті 12, частинах першій, шостій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Встановивши, що в день звільнення 30 грудня 2022 року позивач не працював, перебуваючи у щорічній відпустці, і факт його звернення до відповідача з вимогою про розрахунок до пред`явлення зазначеного позову не довів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати встановленим факт допущення відповідачем затримки розрахунку при звільнені позивача, як умови покладення відповідальності за це за положеннями статті 117 КЗпП України.
Доводи позивача, що в день його звільнення, який був останнім днем його відпустки, він фактично знаходився на роботі, що підтверджується записом у трудовій книжці про звільнення від 30 грудня 2022 року, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини жодним чином не свідчать про те, що позивач у цей день працював, тобто був відкликаний із відпустки та виконував покладені на нього посадові (трудові) обов`язки заступника директора адміністративно-управлінського персоналу ДСП «Північна Пуща», а запис про його звільнення із 30 грудня 2022 року за угодою сторін у трудовій книжці було внесено відповідно до наказу № 154-ОС від 18 жовтня 2022 року.
Посилання позивача на те, що відповідно до наказу № 154-ОС від 18 жовтня 2022 року бухгалтерія ДСП «Північна Пуща» в день його звільнення повинна була провести з ним повний розрахунок, що вчинено нею не було, не є саме по собі підставою для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, оскільки ця обставина не обмежувала позивача у праві звернутися до роботодавця з вимогою про розрахунок відповідно до положень статті 116 КЗпП України.
У справі, яка переглядається, встановлено та не заперечується сторонами, що фактично повний розрахунок з позивачем було проведено 11 квітня 2023 року до моменту отримання ДСП «Північна Пуща» відомостей про його звернення до суду, а отже відповідач вчинив дії, спрямовані на виконання обов`язку, передбаченого статтею 116 КЗпП України, надавши докази виплати працівникові сум, належних йому при звільненні.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач в усному порядку звертався до підприємства з вимогою виплатити належні йому при звільненнісуми складових заробітної плати не ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах. Дійсно, трудове законодавство не передбачає обов`язку працівника звертатися до роботодавця з вимогою про виплату належних йому сум при звільненні виключно у письмовій формі, однак таке звернення в усній формі повинно підтверджуватися належними засобами доказування, а не ґрунтуватися на припущеннях. Проте, доказів пред`явлення вимог до ДСП «Північна Пуща» щодо проведення розрахунку при звільненні до моменту звернення до суду позивач не надав.
Суд першої інстанції правильно вказав, що надані позивачем копії звернень до Державного агентства України з управління зоною відчуження, Вишгородського РУП ГУ НП України в Київській області та Вишгородської окружної прокуратури Київської області не є тотожним зверненню з вимогою про проведення розрахунку при звільненні, яке слід пред`являти саме роботодавцю. Вимога позивача про проведення розрахунку здійснена ним шляхом звернення до вказаних органів не спростовує висновків районного суду про відсутність правових підстав, з урахуванням змісту статті 116 КЗпП України, для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні.
Інші доводи апеляційної скарги не потребують аналізу та перевірки, оскільки не мають правового значення для правильного вирішення заявлених вимог та не спростовують обґрунтованість висновків судів про відсутність підстав вважати установленим факт затримки відповідачем розрахунку при звільненні позивача і наявність у зв`язку з цим підстав покладення на нього відповідальності за приписами статті 117 КЗпП України.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Іванківського районного суду Київської області від 05 червня 2023 року у даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 12 січня 2024 року.
 
Головуючий                                                                         С.А. Голуб
 
Судді:                                                                                   Т.А. Слюсар
 
Д.О. Таргоній