КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  № 760/15034/22
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/12910/2023                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 грудня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                   судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                   суддів                                  Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кожем`яченка Володимира Володимировича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 4 липня 2023 року (суддя Калініченко О.Б.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександровича, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Ярошенко Костянтин Юрійович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,
 
встановив:
у серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, у якому просила визнати виконавчий напис № 29733, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. 23 вересня 2021 року, про стягнення з неї на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» заборгованості за споживчим кредитним договором № AG0672134 в розмірі 10 245грн 05коп. таким, що не підлягає виконанню, а також стягнути на її користь витрати на правничу допомогу в розмірі 12 000грн та сплачений нею судовий збір.
            Мотивуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що вчинений 23 вересня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. виконавчий напис № 29733 про стягнення у безспірному порядку з неї на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» заборгованості за споживчим кредитним договором №  AG0672134в розмірі 10 245грн 05коп., виданий з порушенням положень Закону України «Про нотаріат», без належного підтвердження безспірності вимог кредитора та перевірки наявності доказів належного направлення стягувачем та отримання боржником повідомлення щодо наявності заборгованості за кредитним договором та вимог про виконання зобов`язань за цим договором.
            Крім цього, позивачка зазначала, що вказаний кредитний договір не був нотаріально посвідченим, що згідно вимог чинного законодавства, позбавляло нотаріуса можливості вчинити виконавчий напис.
            Також позивачка посилалась на те, що понесла витрати на професійну правову допомогу в розмірі 12 000грн.
            Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 4 липня 2023 року позов задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 23 вересня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем, зареєстрований в реєстрі за № 29733, про звернення стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою 
                                                                            
відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» заборгованості за кредитним договором № AG0672134 від 19 лютого 2020 року, номер кредиту в інформаційно-телекомунікаційній системі компанії L8380256, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» та ОСОБА_1 , в загальній сумі 10 895грн 05коп. Стягнено з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» на користь держави судовий збір у сумі 992,40грн. У стягненні витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000грн відмовлено.
            У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Кожем`яченко В.В. просить рішення суду в частині відмови у стягненні витрат на професійну правову допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зазначені витрати в розмірі 12 000грн стягнути з відповідача, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
            Представник позивачки зазначає, що згідно договору про надання правової/правничої допомоги № 399/22 від 28 вересня 2022 року, сторони погодили, що ОСОБА_1 сплатить адвокату Кожем`яченку В.В. фіксовану суму гонорару у розмірі 12 000грн протягом 30 днів після закінчення виконавчого провадження на підставі відповідного рішення суду про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.
            Представник позивачки, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 28 грудня 2020 року по справі № 640/18402/19, зазначає, що у випадку, якщо договором з адвокатом передбачено фіксовану вартість правової допомоги, то надання детального опису робіт не є обов`язковим, тобто адвокат не повинен підтверджувати розмір гонорару, якщо гонорар встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі.
            Крім цього, представник позивачки стверджує, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування, так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.
            У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» - Павленко С.В. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на відсутність в матеріалах справи документів, що підтверджують понесення позивачкою витрат на правову допомогу, та посилаючись на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 20 липня 2018 року у справі 922/2604/20, зазначає, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.
            Крім цього представник відповідача стверджує, що заявлені позивачкою витрати на правову допомогу, не відповідають критерію їх реальності у зв`язку з відсутністю факту їх дійсності та необхідності, а також те, що враховуючи незначну складність справи, заявлені витрати не відповідають критерію розумності.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 23 вересня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 29733, про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № AG0672134 від 19 лютого 2020 року, укладеним з ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро», у загальному розмірі 10 245,05грн, з урахуванням витрат на вчинення виконавчого напису (с.с.32). 
На підставі вказаного виконавчого напису 11 листопада 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Ярошенко К.Ю. було винесено 
                                                          
постанову про відкриття виконавчого провадження № 67477630 (с.с.24-26). 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих суду документів неможливо встановити чи дійсно на момент вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, а також судом не встановлено факт отримання позивачкою повідомлення про наявність такої заборгованості.
Рішення суду в цій частині не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.
Відмовляючи у задоволенні вимог про відшкодування судових витрат на професійну правову допомогу у розмірі 12 000грн, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, який би містив назви послуг, витрачений на них адвокатом час та їх вартість, а також доказів на підтвердження реальності витрат, таких як протокол наданих послуг, акт надання послуг, рахунок на оплату, копія платіжного доручення.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.
Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК).
Пунктом 1 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 4 липня 2023 року позовні вимоги задоволено, а відтак позивачка має право на відшкодування понесених судових витрат.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"  видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
                                                             
Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).                                                                  
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Отже, витрати на професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Саме такою є правова позиція, зазначена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
На підтвердження розміру понесених позивачкою витрат на правову допомогу суду першої інстанції було надано:
- договір про надання правової/правничої допомоги № 399/22 від 28 вересня 2022 року, укладеного між адвокатом Кожем`яченко В.В. та Медведь В.М., згідно якого адвокат зобов`язався надавати правничу допомогу ОСОБА_1 , а вона, у свою чергу, згідно п. 3.5 вказаного договору, сплачує адвокату фіксовану суму гонорару в розмірі 
                                                                            
12 000грн  (с.с.10-14);
- опис послуг до договору про надання правової/правничої допомоги № 399/22 від 28 вересня 2022 року, згідно якого адвокат Кожем`яченко В.В. надає ОСОБА_1 такі послуги: 1) надання первинної консультації клієнту; 2) обговорення механізмів і процедур судового захисту прав клієнта; 3) ознайомлення з документами, наданими клієнтом; 4) перевірка та пошук інформації в електронних базах та реєстрах щодо особи клієнта з метою формування доказової бази; 5) направлення адвокатського запиту про надання інформації та копій документів (у разі необхідності); 6) формування доказової бази; 7) підготовка позовної заяви до суду про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню; 8) підготовка копій необхідних документів, які додаються до позовної заяви, та надсилання всіх документів до суду; 10) моніторинг судової справи та реєстру судових рішень (необмежено); 11) участь в судовому засіданні (у разі необхідності); 12) підготовка та направлення процесуальних документів пов`язаних з розглядом справи (клопотання, відзив, відповідь на відзив, заперечення, пояснення, інші заяви з процесуальних питань) (у разі необхідності); 13) отримання відповідного судового рішення суду про визнання судом виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню; 14) підготовка апеляційної скарги на рішення/ухвалу суду (у разі необхідності); 15) підготовка та направлення до державного/приватного виконавця відповідної заяви про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню); 16) оскарження дій або бездіяльності державного/приватного виконавця та інших посадових осіб виконавчої служби (у разі необхідності); 17) отримання постанови державного/приватного виконавця про закінчення виконавчого провадження; 18) перевірка припинення заходів примусового виконання, щодо особи клієнта; 19) інформування клієнта про хід і результати виконання доручення (необмежено) (с.с.15).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 зазначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI). Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України. Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в 
                                                                      
залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Отже, позивачкою надані належні та достатні докази у підтвердження витрат на правову допомогу, а відмовляючи позивачці у відшкодуванні цих витрат у зв`язку із ненаданням доказів оплати послуг адвоката, суд першої інстанції не врахував положень частини 8 статті 141 ЦПК України та правові висновки Верховного Суду, що вказані витрати  підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено.
Разом з цим, керуючись критеріями, визначеними у пунктах 1 та 2 частини 3 статті 141 ЦПК України, суд може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору, та з урахуванням ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка просила стягнути з відповідача 12000грн витрат на правову допомогу.
Проте, аналізуючи матеріали справи та надані адвокатом Кожем`яченком В.В. позивачці послуги у даній справі згідно договору про надання правової/правничої 
                                                                          
допомоги та опису послуг до нього, колегія суддів вважає, що визначений адвокатом розмір оплати є завищеним, враховуючи предмет позову, кількість документів, які були надані адвокату для ознайомлення, необхідність вивчення судової практики у даній категорії справ, яка не є складною та є сталою, незначний об`єм позовної заяви, а відтак відшкодуванню позивачці за рахунок відповідача підлягають витрати на правову допомогу у розмірі 3 000грн, що на думку колегії суддів, відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг та розумності їх розміру.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні позивачці понесених витрат на правову допомогу не оцінив наданих позивачкою доказів, неправильно застосував норми матеріального права, допустив порушення норм процесуального права, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих вимог.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,
 
постановив:
 
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кожем`яченка Володимира Володимировича задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 4 липня 2023 року в частині відмови у відшкодуванні витрат на правову допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро», код ЄДРПОУ 41350844, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Василя Сурикова, 3-А, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 гривень.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

 Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

 Судді                                                                      Г.М. Кирилюк

                                                                                 Т.І. Ящук