Справа № 161/10885/22 	Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М. 	
Провадження № 22-ц/802/204/24  	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
12 лютого 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А.,   
суддів - Карпук А.К., Федонюк С.Ю.,
з участю секретаря судового засідання  Власюк О.С.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Онищук Ірина Петрівна, про визнання договорів недійсними, витребування майна та поділ в натурі, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_3 , на рішення Луцького  міськрайонного суду Волинської області від 28 листопада 2023 року,

                                               В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Онищук І.П., про визнання договорів недійсними, витребування майна та поділ в натурі.
З врахуванням поданих в ході розгляду справи, збільшених позовних вимог, позовні вимоги мотивує тим, що позивач та відповідач з 23.09.2007 року по 16.10.2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули у власність та побудували житловий будинок, який знаходиться на земельній ділянці, що розташована в с. Боратин Луцького району та належала відповідачу на праві приватної власності.
Зазначає, що не досягнули з відповідачем ОСОБА_2 домовленості щодо поділу новозбудованого житлового будинку, а тому постановою Верховного Суду від 10.11.2021 року, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.09.2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 09.12.2020 року змінено, викладено їх мотивувальні частини у редакції постанови ВС та змінено резолютивну частину рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.09.2020 року Визнано право спільної сумісної власності сторін об`єкт незавершеного будівництва – житловий будинок, ступінь готовності 98%, загальною площею 160,7 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , визнано право власності за нею на 1/2 частину вказаного об`єкта нерухомості та виділено в натурі фактичні частки сторін. Відтак, вважає, що оскільки, є власником 1/2 частини житлового будинку то має право на 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування вказаної частини будинку на підставі ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу України.
Вказує, що під час розгляду вказаної справи в суді, відповідач ОСОБА_2 здійснив відчуження земельної ділянки на якій розташований спірний житловий будинок відповідачу ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 09.10.2019 року, а ОСОБА_5 , в свою чергу, на підставі договору купівлі-продажу від 18.10.2019 року продав вказану земельну ділянку відповідачу ОСОБА_7 ..
Вважає, що на момент їх укладення відповідачі знали про наявність на спірній ділянці житлового будинку, а з моменту завершення його будівництва відповідач ОСОБА_2 постійно проживає в ньому та користується спірною земельною ділянкою, а тому воля сторін договору дарування та купівлі-продажу не відповідала зовнішньому прояву, та метою їх укладення, на її думку, було виведення вказаної земельної ділянки з її поділу в межах справи про поділ майна подружжя, заздалегідь погодивши, що насправді така ділянка і надалі буде у фактичному користуванні ОСОБА_2 .
За таких обставин, вважає, що дані договори необхідно визнати недійсними та  витребувати з володіння ОСОБА_6 у її власність 1/2 частки спірної земельної ділянки та поділу її в натурі.
З врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,116 га, кадастровий номер 0722880700:01:001:8217, що розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Боратин, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідчений 09.10.2019 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Онищук І.П., зареєстрований в реєстрі №2348; - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,116 га, кадастровий номер 0722880700:01:001:8217, що розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Боратин, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений 18.10.2019 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Онищук І.П., зареєстрований в реєстрі №2421; витребувати з володіння ОСОБА_6 у власність ОСОБА_4 1/2 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,116 га, кадастровий номер 0722880700:01:001:8217, що розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Боратин; провести поділ земельної ділянки кадастровий номер 0722880700:01:001:8217, виділивши їй у власність 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0534 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: Волинська область, Луцький район. С. Боратин, відповідно до висновку №90/5 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 30.04.2020 року. Стягнути судові витрати по справі.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 листопада 2023 року визнано недійсним договір дарування земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,116 га, кадастровий номер 0722880700:01:001:8217, що розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Боратин, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідчений 09.10.2019 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Онищук І.П., зареєстрований в реєстрі № 2348.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,116 га, кадастровий номер 0722880700:01:001:8217, що розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Боратин, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений 18.10.2019 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Онищук І.П., зареєстрований в реєстрі №2421.
Витребувано з володіння ОСОБА_6 у власність ОСОБА_4 1/2 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,116 га, кадастровий номер 0722880700:01:001:8217, що розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Боратин.
Проведено поділ земельної ділянки кадастровий номер 0722880700:01:001:8217, виділивши у власність ОСОБА_4 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0534 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Боратин, відповідно до висновку №90/5 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 30.04.2020 року, схема розподілу земельної ділянки Додаток №4.
В апеляційній скарзі відповідач, в інтересах якого діє його представник, просить рішення суду першої інстанції скасувати у зв`язку з неповним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 з 23.09.2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .. Шлюб розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.10.2019 року (а.с. 50-52).
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.11.2015 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 на праві приватної власності належла земельна ділянка площею 0,116 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,116 га, кадастровий номер 0722880700:01:001:8217, що розташована в с. Боратин Луцького району (а.с. 13-14).
13.11.2015 року ОСОБА_2 було погоджено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, а 18.11.2015 року було подано повідомлення про початок будівельних робіт (а.с. 15-28).
Із матеріалів справи вбачається, що з 04.09.2019 року до 10.11.2021 року тривав судовий спір між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 щодо визнання об`єктом спільної сумісної власності новозбудованого житлового будинку, поділ майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину будинку та 1/2 частину земельної ділянки на якій знаходиться будинок та яка розташована в с. Боратин Луцького району.
Висновком експертизи №90/5 від 30.04.2020 року, було встановлено, що ступінь будівельної готовності житлового будинку по АДРЕСА_1 становить 98% (а.с. 34-49).
Під час розгляду вказаної цивільної справи в суді, на підставі договору дарування земельної ділянки від 09.10.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Онищук І.П. зареєстрованого у реєстрі за № 2348, відповідач ОСОБА_2 подарував земельну ділянку для обслуговування господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,116 га, кадастровий номер 0722880700:01:001:8217, що розташована в с. Боратин Луцького району своєму батьку відповідачу ОСОБА_5 (а.с. 80-82).
В свою чергу, як слідує із договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.10.2019 року, відповідач ОСОБА_5 продав земельну ділянку для обслуговування господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,116 га, кадастровий номер 0722880700:01:001:8217, що розташована в с. Боратин Луцького району відповідачу ОСОБА_6 (а.с. 83-85).
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.09.2020 року, залишеного без змін постановою Волинського апеляційного суду від 09.12.2020 року у справі 161/14898/19, позов ОСОБА_4 задоволено частково, визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 незавершений житловий будинок, ступінь готовності 98%, визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини незавершеного житлового будинку, вирішено виділити ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в натурі по 1/2 частині незавершеного житлового будинку. В решті вимог відмовлено (а.с. 50-56).
Постановою Верховного Суду у справі 161/14898/19 від 10.11.2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.09.2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 09.12.2020 року змінено, викладено їх мотивувальні частини в редакції постанови ВС. Змінено резолютивну частину рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.09.2020 року, викладено її другий, третій та четвертий абзаци в новій редакції, а саме: « визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, ступінь готовності 98%, загальною площею 160,7 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку у праві власності на об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, ступінь готовності 98%, загальною площею 160,7 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . Виділити ОСОБА_4 в натурі 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку, ступінь готовності 98%, що становить 45/100 (фактична частка), а саме: приміщення 1-3 площею 4,5 кв. м, 1-4 площею 19,4 кв. м, 1-5 площею 17,0 кв. м, 1-6 площею 7,7 кв. м, 1-8 площею 11,3 кв. м, запроектоване приміщення 1-9 площею 17,8 кв. м, 1-1 площею 2,2 кв. м, 1-2 площею 2,0 кв. м, сходи а2, 1/2 частину огорожі (1), загальною вартістю 764 269,02 грн., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Виділити ОСОБА_2 в натурі 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку, ступінь готовності 98%, що становить 55/100 (фактична частка), а саме: приміщення 1-7 площею 11,3 кв. м, 1-11 площею 22,2 кв. м, 1-12 площею 19,6 кв. м, 1-13 площею 3,5 кв. м, запроектоване приміщення 1-10* площею 14,6 кв. м, запроектоване приміщення 1-10** площею 3,0 кв. м, 1/2 частину огорожі (1), загальною вартістю 940 229,98 грн, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .» В іншій частині рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року залишено без змін (а.с. 57-78).
Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, вбачається, що позивач ОСОБА_4 здійснила державну реєстрацію права власності на 45/100 частин об`єкта нерухомого майна незавершеного будівництва – житлового будинку з ступенем готовності 98% по АДРЕСА_1 (а.с. 79).
Із вказаних судових рішень вбачається, що позивач також заявляла вимоги  про поділ земельної ділянки, на якій розміщено об`єкт незавершеного будівництва. Однак, в цій частині позовних вимог їй було відмовлено оскільки на час вирішення спору власником спірної земельної ділянки був ОСОБА_6 , на підставі договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2019 року, укладеного з відповідачем ОСОБА_5 і такий договір позивач не оспорювала та не ставила питання про витребування земельної ділянки. (а.с. 57-78). 
Зазначені обставини в силу вимог п 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.
Аналізуючи статтю 120 ЗК України та статтю 378 ЦК України, можна зробити висновок, що законодавець передбачив за певних обставин можливість припинення права власності на землю у випадку набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи. Отже, законодавець допускає припинення права власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти за попереднім власником.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18, пункти 8.3–8.5) зазначила, що правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, у разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (у період з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України; стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України від 27 квітня 2007 року № 997-V) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України від 05 листопада 2009 року № 1702-VI) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди superficies solo cedit (збудоване приростає до землі) має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація – будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
Спірні правовідносини у цій справі виникли між позивачем і відповідачами щодо визнання права власності на земельну ділянку, яка відчужена ОСОБА_2 на підставі договору та на якій розміщена належна позивачу частина житлового будинку.
Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц).
Отже, відповідно до зазначених норм позивач набула право на земельну ділянку, необхідну для обслуговування набутої нею частини будинку ( на підставі рішення про поділ майна подружжя), право власності якої зареєстровано за відповідачем  ОСОБА_6 ..
Аналізуючи статтю 120 ЗК України та статтю 378 ЦК України, можна зробити висновок, що законодавець передбачив за певних обставин можливість припинення права власності на землю у випадку набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи. Отже, законодавець допускає припинення права власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти за попереднім власником.
Відтак, право позивача на зазначену земельну ділянку, як спільного майна, порушене внаслідок укладення відповідачами зазначених правочинів.
У Постанові від 23.01.2024 року №523/14489/15-ц  ВП ВС  вказала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою ( зацікавленою) особою про визнання недійсним договору є виправданим та ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя , у тому числі визнання права на частку.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні  та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
В даному випадку позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання правочинів недійсними.  При цьому вказує, що оспорювані правочини були укладені під час вирішення судового спору щодо поділу майна подружжя, зокрема житлового будинку, який розташований на земельній ділянці відповідача ОСОБА_2 , який в свою чергу відчужив його своєму батькові за договором дарування. В подальшому дана земельна ділянка була відчужена на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_6 .. Стверджує, що відповідач умисно мав на меті позбавити її права на земельну ділянку на якій розміщено спільний об`єкт нерухомого майна.
За договором дарування від 09.10.2019 року відповідач ОСОБА_2 подарував земельну ділянку на якій знаходиться об`єкт незавершеного будівництва та є спільним майном подружжя, своєму батьку ОСОБА_5 (а.с. 80-82).
При цьому, у п. 1.5 дарувальник ОСОБА_2 у договорі дарування засвідчив, що самовільного будівництва на відчужуваній ділянці немає, земельна ділянка вільна від забудови, належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності; особи, які могли б заявити про свої права на вказані об`єкти нерухомого майна (його частину), відсутні (а.с. 80-82).
В подальшому, а саме 18.10.2019 року, як слідує із договору купівлі-продажу, відповідач ОСОБА_5 продав земельну ділянку для обслуговування господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,116 га, кадастровий номер 0722880700:01:001:8217, що розташована в с. Боратин Луцького району відповідачу ОСОБА_6 (а.с. 83-85).
При цьому, у п. 6.1 договору купівлі-продажу продавець ОСОБА_5 засвідчив, що земельна ділянка вільна від забудови (а.с. 83-85).
Як вбачається із технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, станом на 22.08.2019 року, що передує укладеним договорам, на спірній земельній ділянці збудований житловий будинок (а.с. 29-34) та згідно висновку експертизи№90/5 від 30.04.2020 року, ступінь будівельної готовності житлового будинку по АДРЕСА_1 становить 98% (а.с. 34-49).
Таким чином, відповідач ОСОБА_2 , відчужуючи належну йому на праві власності земельну ділянку, що знаходиться в с. Боратин, Луцького району, своєму батьку – ОСОБА_5 , який в подальшому відчужив її ОСОБА_6 , були обізнані про наявність відкритого провадження в суді про поділ майна подружжя, та відповідач ОСОБА_2 , міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку задоволення позовних вимог ОСОБА_4 за результатами розгляду даної справи.
Відтак, суд вважає, що при укладенні оспорюваних правочинів воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою виведення майна з його поділу в межах справи про поділ майна подружжя, а тому, суд приходить до висновку, що слід визнати недійсними оспорювані правочини на підставі статті 234 ЦК України.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Як вже було зазначено судом, під час розгляду спору про поділ майна подружжя в суді, за яким однією із позовних вимог ОСОБА_4 була визнання права власності на частину спірної земельної ділянки, оскільки, на ній розташований об`єкт незавершеного будівництва – житловий будинок, що є спільною сумісною власністю подружжя, та яка вибула з володіння її колишнього чоловіка, на користь ОСОБА_5 , а згодом і на користь ОСОБА_6 ..
Ураховуючи, що на час розгляду справи власником земельної ділянки був ОСОБА_6 , у суду були підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним та поділу цієї земельної ділянки  шляхом визнання  права власності на її частину за кожним. Правовим наслідком недійсності договору купівлі-продажу буде відновлення права спільної сумісної власності позивача та колишнього чоловіка .
Позовні вимоги в частині витребування частини спірної земельної ділянки із володіння відповідача ОСОБА_6 також є підставними, оскільки дане майно вибуло із володіння попереднього власника майна без належних правових підстав. Про необхідність витребування спірної земельної ділянки було зауважено ВС у постанові від 10.11.2021 року  при розгляді справи про  визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя. 
Статтею 88 Земельного кодексу України передбачено, що учасник спільної часткової власності має право вимагати вилучення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки – вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.
Оскільки, постановою Верховного Суду у справі 161/14898/19 від 10.11.2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, виділено ОСОБА_4 в натурі 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку, ступінь готовності 98%, що становить 45/100 (фактична частка), а саме: приміщення 1-3 площею 4,5 кв. м, 1-4 площею 19,4 кв. м, 1-5 площею 17,0 кв. м, 1-6 площею 7,7 кв. м, 1-8 площею 11,3 кв. м, запроектоване приміщення 1-9 площею 17,8 кв. м, 1-1 площею 2,2 кв. м, 1-2 площею 2,0 кв. м, сходи а2, 1/2 частину огорожі (1), що знаходиться на земельній ділянці для обслуговування господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,116 га, кадастровий номер 0722880700:01:001:8217, що розташована в с. Боратин Луцького району, то поділ в натурі земельної ділянки має відповідати розміру частки об`єкта незавершеного будівництва – житлового будинку, тобто 1/2 частини.
При цьому, варіант розподілу в натурі земельної ділянки відповідно до ідеальних часток співвласників ОСОБА_4 та ОСОБА_2 запропонований експертом у висновку судової земельно-технічної експертизи № 90/5 від 30.04.2020 року (а.с. 34-49). Схема розподілу земельної ділянки площею 0,1160 га по АДРЕСА_1 в частках 1/2 до 1/2 частин Додаток №4 (а.с. 48).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором ( ч. 1 ст. 5 ЦПК України) 
Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
З врахуванням викладеного, задоволення вимог у повній мірі забезпечить права позивача гарантовані їй Конституцією України, з врахуванням норм права, які регулюють дані правовідносини, та встановлених судом обставин, при дослідженні усіх доказів.
Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм правильну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи наведені на обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки їх спростування наведене апеляційним судом в даній постанові.
Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, переоцінки доказів, які були предметом судового розгляду і яким суд першої інстанції надав правильну правову оцінку, а тому не слугують підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

                                            У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_3 ,  залишити без задоволення. 
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 листопада 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: