Дата документу 10.01.2024 Справа № 2-1819/2009

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 2-1819/2009 Головуючий у 1 інстанції: Геєць Ю.В. 
Провадження № 22-ц/807/182/24 Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 січня 2024 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
                       Гончар М.С
суддів:        Подліянової Г.С.

за участю секретаря: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Працевитий Геннадій Олександрович, на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягають виконанню, заінтересована особа – стягувач Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк», 
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , звернулася до суду з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягають виконанню.

В обґрунтування заяви зазначено, що 26.12.2006р. між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Орджонікідзевське відділення № 7717 м. Запоріжжя та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит № 375, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 59 700,00 дол. США. З метою забезпечення виконання зобов`язань, в той же день між банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. № 375-іф. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжі від 29.11.2009 по цивільній справі № 2-1819/2009 було задоволено позовну заяву АТ «Ощадбанк» та стягнуто з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором № 375 від 26.12.2006р. в загальному розмірі 484 283,90 грн.

На виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя по цивільній справі № 2-1819/2009 від 26.11.2009р. було видано дублікат виконавчого листа № 2-1819/2009 від 20.01.2011р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 51 738,01 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно сумі 414 255,90 грн., штрафу у розмірі 8530 доларів США, що еквівалентно 68 298,00 грн., судового збору у розмірі 1700 грн., витрат на ІТЗ розгляду справи у розмірі 30.00 грн., а всього стягнути суму 484 283,90 грн.
22.04.2011р. було відкрито виконавче провадження з виконання цього рішення про стягнення 484 283,90 грн., в межах якого 22.02.2012р. Орджонікідзевським відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції було описано та арештовано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності та є предметом іпотеки.

06.06.2013р. рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя по цивільній справі № 0818/3891/2012 було звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором про іпотечний кредит № 375 від 26.12.2006р. - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08.10.1999р., зареєстрованого Запорізькою товарною біржею «Українська» за реєстраційним номером 70572, та договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І., 26.12.2006р. за реєстровим номером 7740, шляхом продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів для погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі, встановленому рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.11.2009 року у справі № 2-1819/2009р. - 482 553,90 грн., за початковою ціною реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

30.11.2015р. боржником ОСОБА_1 було за погодженням з банком добровільно продано вказану квартиру третій особі, а виручені від продажу кошти в розмірі 600 000,00 грн. передані банку, що перевищує суму заборгованості за рішенням суду від 26.11.2009 року, яким стягнуто заборгованість в сумі 484 283.90 грн.

Проте 18.07.2019р., вже після погашення боргу, банком безпідставно було повторно пред`явлено вказаний виконавчий лист до виконання, у якому зазначено про необхідність стягнення боргу в розмірі 484 283.90 грн., на підставі якого 22.07.2019р. державним виконавцем було відкрито виконавче провадження про стягнення вказаної суми боргу. 24.09.2020р. виконавчий документ був повернутий стягувачеві.

09.01.2023р. приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Шавлуковою З.А. було відкрито виконавче провадження № 70288711 на підставі вищевказаного виконавчого листа. Зазначено суму заборгованості в розмірі 968 956,80 грн., а приватного виконавця банком не було повідомлено про погашення заборгованості ще 30.11.2015р.
Вказується, що у зв`язку з суттєвим збільшенням курсу долару США позичальник ОСОБА_1 з моменту відкриття виконавчого провадження у 2011р. та в подальшому неодноразово пропонувала банку забрати квартиру, що була предметом іпотеки за договором, для повного погашення боргу. Натомість, банк погодився на вказану пропозицію лише у 2015 році, але в зв`язку з наявністю арештів на майно позичальника банк був вимушений звертатися до суду з питання зняття арештів з предмету іпотеки.

В результаті лише 30.11.2015р. банк надав згоду на припинення іпотеки квартири та на її продаж ОСОБА_1 у добровільному порядку із внесенням всіх коштів від продажу на рахунок банку. Тому 30.11.2015р. між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про розірвання іпотечного договору № 375-іф, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. за реєстровим № 7743.

30.11.2015р. за згодою банку між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І.
ОСОБА_1 вказує, що нею було укладено вищевказаний договір задля того, щоб погасити заборгованість за кредитним договором № 375 від 26.12.2006р. Тому, коли квартиру як предмет іпотеки було реалізовано за ціною 600 000,00 грн., банк отримав ці кошти в порядку добровільної реалізації предмета іпотеки та спрямував їх в рахунок погашення заборгованості у валюті кредиту.

Вважає, що факт погашення заборгованості за рахунок продажу предмету іпотеки підтверджується копіями наступних документів: платіжним дорученням № 25903707 від 30.11.2015р., квитанцією № 25903707 від 30.11.2015р., договором № 25910407 про відкриття фізичній особі поточного рахунку в національній валюті та його обслуговування, листом від 10.07.2023р. № 55/5.4-05/1361 від АТ «Ощадбанк», в якому заступником начальника відділу стягнення Південно-східного регіону УСЗ РМ ДРЗС АТ «Ощадбанк» було визнано факт отримання коштів від добровільної реалізації предмета іпотеки в розмірі 600 000,00 грн. від ОСОБА_1 . Також вважає, що сам по собі факт добровільного продажу предмету іпотеки з метою погашення заборгованості за кредитом є підставою для припинення кредитного договору в цілому, а зобов`язання за договором про іпотечний кредит № 375 припинені в зв`язку з їх повним виконанням в добровільному позасудовому порядку шляхом продажу предмету іпотеки та переведення грошей на користь АТ «Ощадбанк» в рахунок погашення заборгованості, тож банк не може мати матеріальних претензій за виконавчим листом № 2-1819/2009 від 20.01.2011р..

Посилаючись на зазначене, заявник просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист (дублікат) № 2- 1819/2009 від 20.01.2011р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 51 738,01 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно сумі 414 255,90 грн., штрафу у розмірі 8530,00 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно сумі 68 298,00 грн., судового збору у розмірі 1700 грн., витрат на ІТЗ розгляду справи у розмірі 30,00 грн., а всього у сумі 484 283. 90 грн.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2023 року заяву про визнання виконавчого листа такими, що не підлягають виконанню, залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Працевитий Г.О., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою задовольнити її заяви та визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист (дублікат) № 2-1819/2009 від 20.01.2011р. в цілому.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що зобов`язання за договором про іпотечний кредит № 375 припинені у зв`язку з їх повним виконанням в добровільному (як наголошує апелянт – в позасудовому) порядку шляхом продажу предмету іпотеки та переведення грошей на користь АТ «Ощадбанк» в рахунок погашення заборгованості. Добровільний продаж предмета іпотеки від імені боржника під контролем кредитора (який в момент продажу здійснив дії щодо зняття іпотеки з майна) з подальшим зарахуванням усіх коштів на користь кредитора є способом задоволення вимог кредитора, який не заборонено законом. Тому, на думку апелянта, суд першої інстанції помилково вирішив, що реалізація предмету іпотеки була здійснена з метою виконання рішення суду, а не в рамках добровільного врегулювання між сторонами. Вважає, що сторони діяли саме згідно з умовами пп. 6.7, 6.8 договору іпотеки, а не за процедурою примусового виконан-
ня рішення суду. На це вказують дії банку із зняття арешту з предмета іпотеки, який не був перешкодою для примусового виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто відбулось саме досудове врегулювання спору відповідно до приписів ст.ст. 36-37 ЗУ «Про іпотеку», що припиняє подальші зобов`язання боржника, навіть якщо вирученої суми від реалізації майна не вистачить для погашення заборгованості. Натомість, сума погашення перевищувала суму боргу. 

Відзив не було подано банком, попри отримання апеляційної скарги до електронного кабінету 13.11.2023р., що підтверджується довідкою про доставку електронного документу із прикріпленим файлом копії апеляційної скарги.

До судового засідання апеляційного суду 10 січня 2024 року з`явились: заявник ОСОБА_1 , її адвокат Працевитий Г.О., представник АТ «Ощадбанк» Прохода І.В.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника банку, яка заперечувала проти скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 26.12.2006р. між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (відповідно до постанови КМУ № 502 від 06.04.2011 тип товариства змінено з відкритого на публічне; постановою Правління ПАТ «Державний ощадний банк України» від 19.07.2019 тип товариства змінено з публічного на приватне, після зміни типу – акціонерне товариство «Державний ощадний банк України») та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит № 375-іф, у відповідності до якого банком було надано позичальнику кредит у сумі 59 700,00 дол. США. Кредит надавався на 120 місяців з терміном остаточного погашення не пізніше 26.12.2016р. на придбання квартири за договором купівлі – продажу від 26 грудня 2006р., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1.5 розділу 1 Кредитного договору позичальник зобов`язується щомісячно до 26 числа місяця, наступного за звітним, здійснювати погашення кредиту рівними частинами у сумі 498 дол. США та сплачувати нараховані банком проценти на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси або шляхом безготівкових перерахувань, починаючи з 26.01.2007р. на відповідні позичкові рахунки. Сплату останнього платежу здійснити до 26.12.2016р.

Згідно до пп. 4.3.2 п. 4.3 розділу 4 Кредитного договору позичальник зобов`язаний повернути кредит у сумі 59 700,00 дол. США, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, своєчасно сплачувати комісійні винагороди, встановлені цим договором, а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов`язань по цьому договору, сплатити штрафні санкції у строки та на умовах, що визначенні цим договором.

У зв`язку з невиконанням боржником зобов`язань за кредитним договором банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.11.2009р. по справі № 2-1819/2009 задоволені позовні вимоги АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 та стягнуто заборгованість у сумі 51 738,01 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно сумі 414 255,90 грн., штраф в сумі 8 530,00 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно сумі 68 298,00 грн., судовий збір у розмірі 1 700,00 грн. та витрати на інформаційно– технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30,00 грн. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Ощадбанк» про розірвання кредитного договору, припинення дії договору іпотеки, вилучення запису про обтяження залишені без задоволення.

Рішення набрало законної сили 19.05.2010р. На виконання цього рішення суду був виданий виконавчий лист про стягнення з боржника суми боргу в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні, які були пред`явленні до виконання до Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби. Але будь-якого погашення боргу не відбувалось.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.06.2013 у справі № 0818/3891/2012 позов АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу з прилюдних торгів, а за рахунок коштів, отриманих від реалізації, слід задовольнити грошові вимоги АТ «Ощадбанк» у розмірі, встановленому рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.11.2009р. у справі № 2-1819/2009 – 482 553,90 грн., продаж предмета іпотеки здійснити за початковою ціною реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Виселено з житлового приміщення із зняттям з реєстраційного обліку всіх мешканців квартири. Рішення переглядалося в апеляційній та в касаційній інстанціях, та за результатами розглядву рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя залишено в силі. Рішення набрало законної сили 17.12.2014р.
30.11.2015р. боржником ОСОБА_1 за участі банку було реалізовано предмет іпотеки (квартиру) шляхом укладення договору купівлі-продажу, де продавцем виступала остання, від реалізації якої в рахунок погашення заборгованості зайшло 600 000,00 грн.
          В заяві представник боржника посилається на те, що банком порушено вимоги ст. 36 Закону України «Про іпотеку» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. В заяві наголошувалось на тому, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору; позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь- який інший час. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Враховуючи вказані норми, заявник вважала, що продаж нею квартири від свого імені, за погодженням з банком, яким попередньо знято арешт з квартири, свідчить про добровільність таких дій, які в такому разі прирівнюються до позасудового вирішення спору, а тому банк не може висувати претензії після такої реалізації предмета іпотеки щодо іншої суми заборгованості. Крім того, заявник вважала, що повністю погасила заборгованість, визначену у рішенні суду у справі № 0818/3891/2021, оскільки сума перерахування від продажу становила 600 000 грн., в той час як заборгованість за цим рішення – 482 553,90 грн. 
Встановивши вказані обставини та проаналізувавши вище наведені доводи заявника на відповідність цим обставинам та приписам законодавства, суд вказував, що заявники вважали, що позасудовий порядок врегулювання спору передбачає саме договір між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, що визначає або передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання або право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі–продажу, але при цьому такий договір може бути укладений лише до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. З огляду на те, що в даному випадку наявне рішення суду про звернення стягнення, що набрало законної сили, яке, в свою чергу, спонукало боржника реалізувати предмет іпотеки в добровільному порядку, але при цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя між сторонами не укладався, предмет іпотеки у власність Іпотекодержателя не передавався та від імені Іпотекодержателя не продавався, то посилання представника боржника на порушення банком положення ст. 36 Закону України «Про іпотеку» є необґрунтованими. Відтак, суд не знайшов підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 .
В скарзі зазначається про помилковість цих висновків суду, оскільки 30.11.2015р. ОСОБА_1 саме в добровільний спосіб, а не у порядку примусового виконання будь-якого рішення суду, продала квартиру, яку банк до цього звільнив з-під арешту. Вказане, на думку апелянта, є свідченням здійснення звернення стягнення в позасудовому порядку на предмет іпотеки. Але після такого звернення стягнення банком не було видано позичальнику довідку про відсутність заборгованості, а на тепер вчиняються дії з повторного стягнення боргу у іноземній валюті за рішення від 26.11.2009р. Між тим, вважає, що заборгованість є повністю погашеною як фактично, так і відповідно до вимог с. 6 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку».
Перевіривши вказані доводи апеляційної скарги, колегія дійшла наступного.
Згідно вимог ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» за результатами фактичного виконання рішення суду у відповідності до п. 9 ч. 1 вказаної статті, державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
В даному випадку така постанова по виконавчому провадженню щодо примусового виконання виконавчого листа по справі № 2-1819/2009 не виносилася.
З відміток державних виконавців у вказаному листі вбачається, що він двічі повертався стягувачу без виконання у зв`язку з відсутністю майна, на яке може бути звернуто стягнення. Останній раз це відбулось 24.09.2020р. ( а.с. 32). Про будь-які погашення боржником за цим виконавчим листом дані у ньому не зазначені. Тобто станом на 11.09.2023р. рішення суду по справі № 2-1819/2009 не виконано.
Між тим, іншим рішенням суду від 06.06.2013р. у справі № 0818/3891/2012 звернуто стягнення на предмет іпотеки для погашення цієї ж самої заборгованості. Вказане рішення суду набрало законної сили 17.12.2014р.
Проте, на цей час діяв ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності з 07.06.2014р., що виключало можливість звернення стягнення на іпотечне майно в примусовому порядку без згоди іпотекодавця, Отже, пропозиція банку ОСОБА_1 продати самостійно це майно та за його рахунок погасити заборгованість була викликана саме цими обставинами, а не дотриманням умов іпотечного договору банком в частині по-
засудового врегулювання спору.
На користь зазначеному свідчить той факт, що іпотечний договір був розірваний між сторонами 30.11.2015р., про що було укладено нотаріально посвідчений договір, який не містить інших умов, зокрема, що забезпечені ним зобов`язання вирішуються у позасудовому порядку будь-яким чином ( а.с. 11). Наслідком розірвання іпотечного договору є вилучення запису про іпотечне майно з реєстру обтяжень та звільнення його з-під арешту. 
Отже, після розірвання іпотечного договору не могло виконуватись будь-яке передбачене ним іпотечне застереження. А тому до таких відносин боржника і кредитора не можуть бути застосовані приписи ст.ст. 36-37 ЗУ «Про іпотеку», як помилково вважає апелянт. До того ж, стаття 36 цього Закону у редакції від 06.11.2014, чинній на час виникнення правовідносин – 30.11.2015, не передбачала такого способу позасудового врегулювання як продаж звільненого з іпотеки майна боржником-власником третій особі. Крім того, на цей час вже існувало два судових рішення про стягнення заборгованості та звернення стягнення на іпотечне майно, що теж вказує на те, що позасудовий порядок вже було вичерпано, а мається виконання судового рішення в добровільний спосіб, що теж не дає права застосовувати приписи ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» про недійсність наступних вимог іпотекодержателя після реалізації майна. 
Доводи апелянта про те, що заборгованість за рахунок проданої 30.11.2015р. квартири погашена повністю, не базуються на зібраних матеріалах справи.
Так, визначена рішенням суду від 19.05.2010р. заборгованість до стягнення на користь банку з ОСОБА_1 становила: 51 738,01 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно сумі 414 255,90 грн., штраф в сумі 8 530,00 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно сумі 68 298,00 грн., судовий збір у розмірі 1 700,00 грн. та витрати на інформаційно–технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30,00 грн.
А квартира АДРЕСА_2 була продана за 600 000 грн., які були перераховані банку. При цьому, заявник ОСОБА_1 помилково вважає, що сума заборгованості становить – 482  553,90 грн.
Але суд першої інстанції правильно встановив, що сума заборгованості за першим рішення суду визначена в доларах США, а тому має обраховуватись для погашення у еквіваленті на час платежу. Тому станом на 12.09.2023, як зазначав бакн, за боржником обліковується заборгованість у сумі 35 231,34 доларів США, яка складається із: простроченої заборгованості за основним боргом – 26 701,34 дол. США; штрафа за невиконання умов іпотечного договору – 8 530,00 дол. США.
         До таких висновків суд першої інстанції дійшов з урахуванням правових позицій, які  Верховний Суд неодноразово висловлював щодо того, що стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання, адже саме кредитор має право обрати, яким чином здійснювати стягнення заборгованості (постанова Верховного Суду від 28.08.2019 р. у справі №759/4036/18, постанова Верховного Суду від 22.05.2019р. у справі №640/18356/17, постанова Верховного Суду від 05.12.2018р. у справі №761/31346/13?ц, постанова Верховного Суду від 31.10.2018р. у справі №2?1513/10).
Зважаючи на вказане, суд першої інстанції правильно виснував, що підстав для визнання виконавчого листа повністю таким, що не підлягає виконанню, не встановлено.
Разом з тим, визнаючи, що заборгованість була частково погашена за рахунок коштів, отриманих від продажу майна, суд необгрунтовано відмовив в задоволенні заяви повністю. 
Відповідно до положень частини другої статті 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
За змістом вказаної норми виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Колегією встановлено, що 18.07.2019р. банком було пред`явлено виконавчий лист № 2-1819/2009 до виконання, у якому зазначено про необхідність стягнення боргу в розмірі 51 738,01 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно сумі 414 255,90 грн., штраф в сумі 8 530,00 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно сумі 68 298,00 грн., судовий збір у розмірі 1 700,00 грн. та витрати на інформаційно–технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30,00 грн. Банком не було доведено у заяві про відкриття виконавчого провадження, що борг частково був погашений ( а.с. 20). 
22.07.2019р. державним виконавцем було відкрито виконавче провадження про стягнення вказаної суми боргу, а 24.09.2020р. виконавчий документ був повернутий стягувачеві.
09.01.2023р. приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Шавлуковою З.А. на підставі заяви стягувача від 31.08.2022 було відкрито виконавче провадження № 70288711 про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості на підставі вищевказаного виконавчого листав розмірі 51 738,01 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно сумі 414 255,90 грн., штраф в сумі 8 530,00 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно сумі 68 298,00 грн., судовий збір у розмірі 1 700,00 грн. та витрати на інформаційно–технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30,00 грн. Тобто банком знову не було доведено у заяві про відкриття виконавчого провадження, що борг частково був погашений ( а.с. 30).
Таким чином, після реалізації майна, за рахунок якого частково погашено заборгованість за кредитом, банк намагається пред`являти до виконання виконавчий лист № 2-1819/2009 на суму, яка зазначена у листі, не надаючи виконавцям інформацію про часткове погашення боргу боржником. 
За таких обставин, є підстави, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 432 ЦПК України, для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у частці, яка погашена за рахунок продажу квартири боржника. 
Так, згідно з п. 3 договору купівлі-продажу від 30.11.2015р. ОСОБА_1 продала належну їй квартиру за 600 000 грн., які були перераховані банку, що не заперечується представником стягувача.
У висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), наголошено на тому, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику, тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики, не суперечить чинному законодавству.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 31.08.2023р. по справі № 824/20/23 зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що суд має право у своєму судовому рішенні вказувати про стягнення грошової суми в іноземній валюті, у якій і підлягає тоді його виконання.
Отже, для визначення суми, у якій слід визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, слід перерахувати 600 000 грн. у доларовий еквівалент за курсом НБУ станом на 30.11.2015р. – дату погашення цієї заборгованості.
Згідно з відомостями НБУ щодо курсу долара до гривні станом на 30.11.2015р.: 1 долар США становить 23,8847 грн., тому 600 000 грн. становить 25 120,68 доларів США. Тобто саме на цей розмір боргу виконавчий лист слід визнати таким, що не підлягає виконанню.
Беручи до уваги всю вище наведену мотивацію, колегія визнає частково обґрунтованою апеляційну скаргу, тому відповідно до приписів п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасовує оскаржувану ухвалу суду першої інстанції із прийняттям постанови про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 . 
   Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Працевитий Геннадій Олександрович, задовольнити частково. 

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2023 року у цій справі скасувати.
Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати виконавчий лист № 2-1819/2009 від 20.01.2011р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ощадбанк» заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню частково, в сумі 25 120 (двадцять п`ять тисяч сто двадцять) доларів США 68 центів.
В іншій частині заяви – відмовити. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 січня 2024 року.

Головуючий:                 С. В. Маловічко 

Судді:         М.С. Гончар 

Г.С. Подліянова