П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
Справа №  240/15956/23 
Головуючий у І інстанції:  Шуляк Любов Анатоліївна 
Суддя-доповідач:  Моніч Б.С. 
31 січня 2024 року                                                                                                                                     м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Моніча Б.С. 
суддів:  Кузьмишина В.М.  Залімського І. Г. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Житомирській області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
У червні 2023 року Головне управління ДПС у Житомирській області звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу з на суму 171 748,67 грн.
В обґрунтування позовних вимог податковий орган зазначає, що у відповідача наявна заборгованість у розмірі 171 748,67 грн, яка відповідачем у добровільному порядку погашена не була. Вказує, що у зв`язку із пропуском граничних строків сплати, вказане податкове зобов`язання набуло статусу податкового боргу. Наголошує, що у зв`язку із несплатою відповідачем податкового боргу у добровільному порядку, Головне управління ДПС у Житомирській області у відповідності до вимог Податкового кодексу України звертається до суду щодо стягнення податкового боргу в примусовому порядку.
ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Головного управління ДПС у Житомирській області (вул. Юрка Тютюнника, 7, м. Житомир, 10003, код ЄДРПОУ 44096781) податкову заборгованість в сумі 171 748 (сто сімдесят одна тисяча сімсот сорок вісім) грн 67 коп.
ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судом встановлено, що за відповідачем рахується податковий борг на загальну суму 171 748,67 грн по податковим зобов`язанням:
- податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичною особою за результатами річного декларування, в сумі 158 550,31 грн, а саме: 117 309,22 грн - основний платіж, 29 497,31 грн - штрафна санкція, 11 743,78 грн - пеня;
- військовому збору в сумі 13 198,36 грн, серед яких 9 775,77 грн - основний платіж, 2 443,94 грн - фінансова санкція, 978,65 грн - пеня.
Дані зобов`язання не сплачено в строки, а тому вони набули статус податкового боргу..
Зазначені вище податкові повідомлення-рішення надсилались податковим органом на податкову адресу платника, а саме: АДРЕСА_1 .
Позивачем з метою погашення податкового боргу на цю ж адресу відповідача було направлено податкову вимогу від 14.02.2019 форми "Ф" №3201-51 на суму 171748,67 грн. 
Зазначені податкові повідомлення-рішення та вимога, направлені на адресу відповідача: АДРЕСА_1 , повернуто до Головного управління ДПС у Житомирській області з позначкою "за закінченням терміну зберігання".
Вказана податкова вимога залишилась без належного виконання, борг не погашено у повному обсязі. Станом на день розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем не надано доказів погашення ним в добровільному порядку вказаної суми заборгованості.
Вважаючи, що визначена сума податкового зобов`язання відповідача є узгодженою та набула статусу податкового боргу, позивач звернувся до суду із даним позовом.
IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки за відповідачем рахується податковий борг, який є узгодженим, доказів його погашення відповідачем не надано, вжиті податковим органом заходи не призвели до його погашення, тому податковий борг підлягає стягненню з відповідача.
V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що нараховані контролюючим органом податкові зобов`язання є неузгодженими з огляду на те, що відповідач їх не отримував, оскільки поштові відправлення відповідачем направлялися на адресу, за якою він не зареєстрований і не проживає.
Крім того, скаржник зазначив про безпідставність позовних вимог, оскільки вказані правовідносини уже були предметом розгляду в рамках адміністративної справи №240/10688/19.
Податковий орган правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), а також, надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 238 КАС України передбачено вичерпний перелік підстав для закриття провадження у справі.
Пунктом 4 частини 1 статті 238 КАС України передбачено, що суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Відповідно до частини 2 статті 239 КАС України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Із аналізу норм встановлено, що для застосування вказаної підстави для закриття провадження, постанова або ухвала суду, що набрали законної сили, мають бути винесені за результатами розгляду спору: між тими самими сторонами; що стосується одного й того самого предмету; позов у справі заявлений з тих самих підстав.
При цьому колегія суддів зауважує, що достатньою та необхідною підставою для закриття провадження у справі з зазначених вище підстав є одночасна сукупність наступних умов: 
- тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають); 
- остаточне вирішення тотожного спору постановою чи ухвалою, яка перешкоджає повторному зверненню до суду (про відмову у відкритті провадження чи закриття провадження);
- набрання судовим рішенням в іншій справи законної сили.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, що набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.
Вказані процесуальні норми спрямовані на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Перешкодою для звернення до суду є наявність у тотожному спорі рішення або постанови суду, що набрали законної сили, або ухвали про закриття провадження у справі.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, що набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони й інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.
Згідно з позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.04.2018 у справі № 9901/433/18, тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Підстава позову - це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення.
Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Підстави адміністративного позову - це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин. 
Відтак, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.
За перевіркою матеріалів справи, предметом спору у цій справі є стягнення з ОСОБА_1 податкової заборгованості в сумі 171 748, 67 грн. Вказана заборгованість виникла на підставі податкових повідомлень-рішень від 29.11.2018 №0034991305, від 29.11.2018 №0035001305, від 29.11.2018 №0035011305 та податкової вимоги від 14.02.2019 №3201-51 на суму 171 748,67 грн.
В апеляційній скарзі скаржником було зазначено, що вирішенню даної справи передував розгляд цього ж питання судом раніше на підставі ідентичного позову пред`явленого позивачем до відповідача. Так, скаржник стверджує, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 29.11.2019 року у справі № 240/10688/19 відмовлено у задоволенні адміністративного позову Головного управління ДФС у Житомирській області до ОСОБА_1 про стягнення податкової заборгованості в сумі 171748,67 грн., тому Сьомим апеляційним адміністративним судом витребувано у Житомирського окружного адміністративного суду адміністративну справу №240/10688/19.
Судом встановлено, що предметом спору у справі № 240/10688/19 також було стягнення з ОСОБА_1 податкову заборгованість в сумі 171 748,67 грн. Вказаний позов було обґрунтовано тим, що на підставі Акту перевірки №1398/16-30-13-05/ НОМЕР_1 від 21.11.2018, податковим органом прийнято: податкове повідомлення-рішення №0034991305 від 29.11.2018 на загальну суму 146636,53 грн.; податкове повідомлення-рішення №0035001305 від 29.11.2018 на загальну суму 170,00 грн.; податкове повідомлення-рішення №0035011305 від 29.11.2018 на загальну суму 12219,71 грн. Також податковим органом була виставлена податкова вимога Ф-3201-51 від 14.02.2019. 
Відтак за відповідачем рахувався податковий борг з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатом річного декларування в загальній сумі 158550,31 грн. (117309,22 грн. - основний платіж, 29497,31 грн. - штрафна санкція, 11743,78 грн. - пеня) та   військового збору,   що сплачується фізичними особами за результатом річного декларування в загальній сумі 13198,36 грн (9775,77 грн - основний платіж, 2443,94 грн. - штрафна санкція, 978,65 грн - пеня).  
Житомирським окружним адміністративним судом 29.11.2019 року у справі 240/10688/19 ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2020 року апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2019 року - без змін.
Із матеріалів справи встановлено, що предметом спору у справі №240/15956/23 та у справі №240/10688/19 є стягнення заборгованості на підставі одних і тих же податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги.
Таким чином, позовні вимоги податкового органу у справі що розглядається вже були предметом розгляду у іншій адміністративній справі №240/10688/19 між тими самими сторонами, рішення в якій набрало законної сили, що свідчить про повторне звернення Головного управління ДПС у Житомирській області до суду з тотожними позовними вимогами.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач був позбавлений можливості подання відзиву на позовну заяву, оскільки поштова кореспонденція судом направлялась на адресу: АДРЕСА_1 , в той час як ОСОБА_1 з 10.12.2015 офіційно зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта ОСОБА_1 та довідкою від 20.11.2019 №102 та витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанцій не дослідив характер правовідносин, що виникли між сторонами, як наслідок допустив порушення норм процесуального права, а саме положення статті 238 КАС України.
Згідно пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Відтак, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваного судового рішення та закриття провадження у справі.
Стосовно стягнення на користь відповідача судових витрат, апеляційний суд зазначає таке.
Так, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, які підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, який виступав відповідачем у справі.
Частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За правилами частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Однак, колегія суддів звертає увагу на те, судом апеляційної інстанції під час винесення даної постанови не переглядалась справа по суті та не виносилось остаточне рішення, у той час як положення КАС України передбачають можливість розподілу судових витрат за наслідками вирішення позовних вимог по суті спору шляхом задоволення чи часткового задоволення позовних вимог на користь позивача.
Оскільки вказане судове рішення не є рішенням, прийнятим на користь однієї із сторін у справі по суті, тому підстави для стягнення судового збору за подання апеляційної скарги – відсутні.
В той же час за правилами, визначеними ч.5 ст.139 КАС України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, за змістом частини 5 статті 139 КАС України, відповідач має право на компенсацію понесених судових витрат з Державного бюджету України.
VIІ. ВИСНОВКИ СУДУ
Відповідно до статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення; скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у визначених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; у визначених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених у пунктах 1-5 частини першої цієї статті.
Статтею 319 КАС України встановлено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року скасувати, а провадження у справі за позовом Головного управління ДПС у Житомирській області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості закрити.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 
Головуючий	 	 	Моніч Б.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Кузьмишин В.М.    Залімський І. Г.