КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 761/3367/22
провадження № 22-ц/824/3272/2024
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
01 березня 2024 року                                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Кирилюк Г.М.,
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І. 
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1   до  Акціонерного товариства «Українська залізниця» про  відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю, заапеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2023  року в складі  судді Притули Н. Г.,
 
встановив:
 
20.01.2022 ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на  ті підстави, що  ІНФОРМАЦІЯ_5 на перегоні Шевченкове-Південне-Гракове у Чугуївському районі Харківської області,  на 77 км ПК 5, поїзд №2358 (ВЛ82М №037, ТЧМ-15 Тур)  скоїв наїзд на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих травм помер.
За фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного  реєстру  досудових розслідувань під №12019220000001728 та розпочато досудове розслідування.
Внаслідок  смерті  батька  ОСОБА_1   завдано  моральну  шкоду,  вона   відчуває пригнічення,  гостре відчуття несправедливості, оскільки трагічна подія забрала рідну людину, чим повністю зруйнувала важливий життєвий зв`язок. Позивачу також довелося докласти додаткових зусиль та фінансових витрат для організації поховання батька у іншому місті. На момент смерті позивач була єдиною рідною людиною загиблого, хоча вони і проживали окремо, дочка з батьком підтримували близькі стосунки, постійно спілкувалися телефоном. Той факт, що батько загинув не природною смертю, а насильницькою - під потягом,  завдає додаткових моральних страждань доньці загиблого. Тіло ОСОБА_2 було настільки понівеченим, що його змушені були ховати в закритій труні. Спогади про ті події  досі не  дають  спокою  позивачу. 
Просила  стягнути  з відповідача на свою користь 200 000 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.
Рішенням  Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2023  року позов задоволено частково.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1  моральну шкоду в сумі 30 000 грн. Вирішено  питання розподілу  судових витрат.
В  апеляційній  скарзі  АТ «Українська залізниця» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволені вказаного позову в повному обсязі.
Свої доводи мотивує тим,  що  вина  та протиправність дій АТ «Українська залізниця» відсутні, оскільки відповідач несе  цивільно-правову відповідальність без вини, однак смерть потерпілого настала в результаті умислу потерпілого та у зв`язку з порушенням вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті.
Також  суд  першої  інстанції  не  врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного  Суду   від 23 січня  2019 року  у справі №674/1666/14-ц. Судом першої  інстанції  встановлено, що  відповідачем  не  було порушено  норми права  щодо технічної  експлуатації  залізниць, що  свідчить  про  відсутність  протиправної поведінки.  
Судом першої інстанції  не  враховано,  що  у протоколі  допиту свідка  від 06.12.2019  позивачка зазначила,  що  її батько   на протязі життя   почав виявляти агресію,  після  цього  позивачка зі своєю  матір`ю   відвезли його на лікування до  психіатричної лікарні  «Стрелечье» , в якій він  пролежав приблизно  10 років.  Мати позивачки  приблизно  5 років  тому розірвала  шлюб  з ОСОБА_2 . Позивачка майже 10 років не  жила   однією  сім`єю  з ОСОБА_2 . Зі слів   позивачки загиблий зловживав спиртними напоями на протязі 25 років. 
Отже,  на  переконання  відповідача,   позивач у  розумінні  статті 1168 ЦК  України  не  відноситься до  кола  осіб,  які мають  право  на  відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи.
В матеріалах справи  відсутні  докази   на  підтвердження  моральних страждань позивача внаслідок   смерті батька. 
Визначений судом  розмір  відшкодування моральної шкоди не відповідає характеру правопорушення, глибині душевних страждань позивача, ступеню вини відповідача.
Правом надання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалась.
Відповідно  до ч. 1 ст. 369  ЦПК  України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом  встановлено і матеріалами справи підтверджено, що згідно постанови про закриття кримінального провадження № 12019220000001728 від 17.02.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.276  КК  України,   ІНФОРМАЦІЯ_5 приблизно о 10 год. 30 хв. в районі платформи «Пролісне» Чугуївського району Харківської області відбувся наїзд вантажним потягом №2358, сполученням  «Куп`янськ - Харків сорт.» під керуванням машиніста ОСОБА_3 та помічника машиніста ОСОБА_4 на пішохода ОСОБА_2 . В результаті наїзду пішохід від отриманих травм загинув на місці ДТП. Оскільки  дана  подія відбулася  внаслідок порушення   вимог п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.6 «Правил безпеки громадян  на  залізничному транспорті України» ОСОБА_2 ,  кримінальне провадження   закрито  за відсутністю ознак складу злочину передбачених ст. 276 КК України.
 Згідно висновку судово-медичної експертизи №12-17-425-Чт/19 від 17.01.2020, причиною смерті ОСОБА_2 , явилася несумісна з життям сукупна травма тіла. При судово-токсикологічній експертизі  крові трупу ОСОБА_2 виявлено етиловий спирт у кількості 3,90%.
Відповідно  до  Акту службового розслідування  аварії, ІНФОРМАЦІЯ_5 о 10 год. 20 хв.  на РФ «Південна залізниця» ВП «Куп`янськ Вузлова дистанція колії» перегін ст. Шевченково - ст. Граково, 77 км ПК 5 з.п. Пролісний, складеного 10.12.2019,  свідки  даної  події  відсутні.  Зауваження по роботі авто гальмівного обладнання,  гальмівної важільної передачі, приладів освітлення,  світлової сигналізації, пристроїв звукової сигналізації та приладів безпеки відсутні. Подія сталася у денний час доби. Ввімкнення сигналів та освітлювальних вогнів локомотива не мало потреби.  Небезпечних явищ погоди не спостерігалось. З пояснень локомотивної бригади встановлено, що при слідуванні по перегону ст. Шевченково- ст. Граково 77 км ПК 5 з.п. Пролісний, прямуючи зі швидкістю 6 км/год, на залізничну колію за 10/15 метрів перед локомотивом вибігла стороння особа. Машиніст ОСОБА_3 відразу застосував екстрене гальмування з подачею сигналу великої гучності. Наїзду на людину запобігти не вдалося. Після зупинки поїзду помічник машиніста ОСОБА_4 оглянув місце та виявив сторонню особу без ознак життя. Потерпілого з місця події доставлено в морг м. Чугуїв . Згідно висновку судмедекспертизи встановлено діагноз: Тупа сукупна травма тіла. Залізнична травма.
Свідоцтвом про народження від 25.07.2011 підтверджено, що ОСОБА_2 був батьком  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно  до свідоцтва про укладення  шлюбу від 14.11.2015, після укладення шлюбу ОСОБА_5 , присвоєно прізвище  ОСОБА_6 .
Судом  встановлено,  що  машиніст вантажного  поїзда ОСОБА_3   перебував у трудових відносинах  з  відповідачем  та під час виконання  трудових обов`язків  здійснив наїзд на  ОСОБА_2 ,  внаслідок чого  останній  помер.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції на підставі статей 1172, 1187 ЦК України дійшов висновку, що АТ «Українська залізниця» є суб`єктом,на який покладено обов`язок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.
Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, суд першої інстанції виходив із глибини страждань позивача, принципу розумності та справедливості та ступеню вини особи, яка завдала шкоду.
При цьому суд врахував, що смерть батька позивача спричинена також у зв`язку з його особистою необережністю та порушенням Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, перебуванням у стані алкогольного сп`яніння.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).
Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.
З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.
Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19).
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого розуміють, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.
Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу (витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо), у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, та у разі відшкодування витрат на поховання.
Судом встановлено, що причиною нещасного випадку на залізниці ймовірно  стала особиста необережність  ОСОБА_2 та нехтування  ним  правилами безпеки на залізничному транспорті. 
За наведених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги, що вчинення наїзду потяга на ОСОБА_2 мало місце внаслідок умислу  потерпілого, оскільки  останній  кинувся  на колії  безпосередньо  перед потягом ґрунтуються на  припущеннях. 
Актом службового  розслідування аварії від 10.12.2019 вказану  обставину не  встановлено.
Порушення  потерпілим п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.6 Правил  безпеки громадян  на  залізничному  транспорті  України, затверджених наказом Міністерства транспорту України 19.02.98  №54,  відповідно  до  якого  пішоходам забороняється ходити  по  залізничних коліях та наближатися до них на відстань  менше  п`яти  метрів, як це  було  встановлено  постановою про закриття кримінального провадження № 12019220000001728 від 17.02.2021,   не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки за змістом зазначених вище норм матеріального права власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, та може бути звільнений від такої відповідальності лише у разі спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.
Обставин непереборної сили або умислу потерпілого судом не встановлено, а відповідачем не доведено.
Порушення  потерпілим правил безпеки громадян на  залізничному  транспорті враховано судом першої  інстанції при частковому  задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.
Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги  та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Колегія суддів  відхиляє доводи апеляційної скарги  в тій частині, що   позивач в  розумінні   статті 1168  ЦК  України не  відноситься до  кола  осіб,  які мають  право  на  відшкодування  моральної шкоди, завданої  смертю  ОСОБА_2 . 
Судом встановлено,  що  відповідно  до  свідоцтва про  про народження  Серія НОМЕР_1 , яке видане  Відділом  державної  реєстрації  актів цивільного стану   по  Чугуївському  району  Чугуївського  міськрайонного   управління  юстиції   Харківської області, ОСОБА_5 народилася  ІНФОРМАЦІЯ_3 , її  батьками  є  ОСОБА_2 та ОСОБА_7   (а.с.17).
  ІНФОРМАЦІЯ_4   ОСОБА_2   помер.
За змістом   статті  статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
У зазначеній нормі поняття "діти" вжито в розумінні кровної спорідненості з померлим, оскільки особа не набуває особливого правового статусу, пов`язаного з її неповноліттям, а в числі найближчих до померлого осіб отримує право на відшкодування моральної шкоди, яке не пов`язане із віком особи.
Вказаний правовий висновок  викладено  в постанові   Верховного  Суду  України від  11 березня  2015 року  ( справа  №6-208 цс14).
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до  ст.  375  ЦПК  України суд  апеляційної інстанції  залишає  апеляційну  скаргу без задоволення,  а судове  рішення  без змін,  якщо  визнає, що суд  першої інстанції   ухвалив  судове рішення  з дотриманням  норм матеріального   і процесуального права. 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2023  року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
 
 Суддя-доповідач                                                     Г. М. Кирилюк 
 
 Судді:                                                                       І. М. Рейнарт 
 
                                                                                    Т. І. Ящук