Постанова                   
Іменем України
 
19 лютого 2024 року
м. Київ
 
справа № 645/4045/19
провадження № 61-10580св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: акціонерне товариство «Альфа-Банк», ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Онищенко Світлана Володимирівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Фрунзенського районного суду 
м. Харкова від 10 вересня 2021 року у складі судді Мартинової О. М. та постанову Полтавського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року у складі колегії суддів Хіль Л. М., Гальонкіна С. А., Карпушина Г. Л.,
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк», ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Онищенко Світлана Володимирівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним.
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнених вимог просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 03 червня 2019 року між акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Онищенко С. В. 
 
В обґрунтування позову посилався на те, що 13 грудня 2007 року між позивачем та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») укладено кредитний договір № 825/2-40/1/7-144, відповідно до якого банк надав йому грошові кошти у розмірі 48 000,00 доларів США зі строком повернення до 10 грудня 2014 року та відсотками за користування кредитом у розмірі 10,75 % річних.
 
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та банком було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 
Зубарєвим І. Ю., згідно з умовами якого в іпотеку передано нерухоме майно, 
а саме: квартиру АДРЕСА_1 , 
на придбання якої і було взято кредит.
 
У подальшому АТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») незаконно перевело на себе право власності на спірну квартиру через державного реєстратора Красноградської районної адміністрації Харківської області, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання недійсним кредитного договору № 825/2-40/1/7-144 від 13 грудня 2007 року; визнання недійсним іпотечного договору № 825/4-4-/9/7-159 
від 13 грудня 2007 року; визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18 лютого 2019 року (індексний номер - 45577535) державного реєстратора Красноградської районної адміністрації Харківської області Литвиненко Л. В. про реєстрацію за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру 
АДРЕСА_1 (справа № 645/3067/19). 
 
Під час розгляду вказаної справи ухвалою Фрунзенського районного суду 
м. Харкова від 30 травня 2019 року вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії, направлені на відчуження квартири.
 
Незважаючи на вказану заборону, 03 червня 2019 року між АТ «Укрсоцбанк» 
та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Онищенко С. В. та зареєстрований у реєстрі за № 1722.
 
У зв`язку з наявністю ухвали суду про вжиття заходів забезпечення позову, 
АТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») не мало право відчужувати спірну квартиру, не повідомило покупця про існування судового спору щодо цього майна, а тому вказаний правочин підлягає визнанню недійсним.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду 
від 13 вересня 2022 року, позовні вимоги задоволено.
 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 03 червня 2019 року між 
АТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Онищенко С. В.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, мотивовано тим, що позивач не надавав згоди на відчуження спірного майна, яке використовується як його місце постійного проживання та на яке не може бути примусово звернено стягнення під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі шляхом укладення іпотекодержателем договору купівлі-продажу предмету іпотеки з іншою особою-покупцем. 
 
У справі № 645/3067/19 рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року та постановою Верховного Суду 
від 03 серпня 2022 року, визнано неправомірним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18 лютого 2019 року (індексний номер - 45577535) державного реєстратора Красноградської районної адміністрації Харківської області Литвиненко Л. В. про реєстрацію за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру 
АДРЕСА_1 .
 
Таким чином, АТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») не набуло право власності на предмет іпотеки у встановленому законом порядку та не мало права відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
21 жовтня 2022 року Луньова А. Г. , яка діє від імені АТ «Альфа-Банк», засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою 
на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2022 відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
 
У листопаді 2022 року справа № 645/4045/19 надійшла до Верховного Суду.
 
21 листопада 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі скаржник як на підставу касаційного оскарження судових рішень посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами у порушення норм процесуального права не враховано висновки Верховного Суду, викладені 
у подібних правовідносинах у постановах: від 27 липня 2022 року у справі 
№ 205/9325/18, від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц, 
від 31 березня 2021 року у справі № 9901/76/19, від 27 листопада 2018 року 
у справі № 905/2260/17, від 30 червня 2021 року у справі № 715/1394/20 та інших щодо необхідності захисту прав позивача шляхом застосування саме ефективного способу захисту; від 01 вересня 2021 року у справі 
№ 761/22150/19, від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, 
від 24 лютого 2022 року у справі № 646/224/15, від 15 червня 2022 року 
у справі № 450/624/15-ц про те, що суд не може самостійно вийти за межі позовних вимог та обирати правову підставу позову.
 
Судами першої та апеляційної інстанцій не надано належної оцінки неефективності обраного позивачем способу захисту, оскільки визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири не призведе до повернення 
у власність позивача спірного майна, а отже, - і до поновлення його прав.
 
Крім того, ухвала суду про забезпечення позову (заборона вчинення дій, направлених на відчуження квартири) не була виконана сторонами договору купівлі-продажу через їх необізнаність з її постановленням, а тому відсутні правові підстави для визнання недійсним спірного правочину. 
 
Доводи інших учасників справи
 
У грудні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу АТ «Альфа-Банк», у якому, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Фактичні обставини справи
 
Суд установив, що 13 грудня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», а в подальшому - АТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 825/2-40/1/7-144, відповідно до умов позичальник отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 48 000,00 доларів США зі сплатою 12,75 % річних та з кінцевим терміном повернення - 10 грудня 2014 року.
 
Відповідно до пункту 1.2 вказаного договору кредит надається позичальнику на поточні потреби.
 
Також 13 грудня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту укладено іпотечний договір № 825/4-40/9/7-159, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру 
АДРЕСА_2 .
 
Згідно з пунктами 2.4.3, 4.5.3 цього договору іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
 
18 лютого 2019 року державний реєстратор Красноградської районної ради Харківської області Литвиненко Л. В. зареєструвала право власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк» у порядку звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку».
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до 
АТ «Укрсоцбанк», Красноградської районної адміністрації Харківської області державного реєстратора Красноградської районної адміністрації Харківської області про захист порушеного права споживача фінансових послуг, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у справі 
№ 645/3067/19.
 
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 травня 2019 року вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії, направлені на відчуження квартири.
 
03 червня 2019 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Онищенко С. В. та зареєстрований у реєстрі за № 1722.
 
Також установлено, що у справі № 645/3067/19 рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року та постановою Верховного Суду від 03 серпня 2022 року, визнано неправомірним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 
(з відкриттям розділу) від 18 лютого 2019 року (індексний номер - 45577535) державного реєстратора Красноградської районної адміністрації Харківської області Литвиненко Л. В. про реєстрацію за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції залишенню без змін, оскільки їх ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який 
не суперечить закону.
 
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
У розумінні закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
 
Предметом спору у справі, що переглядається, є договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 
03 червня 2019 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 
Онищенко С. В.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що позивач не надавав згоди на відчуження спірного майна, яке використовується як його місце постійного проживання та на яке не може бути примусово звернено стягнення під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі шляхом укладення іпотекодержателем договору купівлі-продажу предмету іпотеки з іншою особою-покупцем. АТ «Укрсоцбанк» не набуло права власності на предмет іпотеки у встановленому законом порядку та не мало права відчужувати предмет іпотеки іншій особі, що підтверджується рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року та постановою Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 645/3067/19, у якій визнано неправомірним та скасовано рішення про державну реєстрацію за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру 
АДРЕСА_1 . За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати, а тому наявні правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу.
 
Колегія суддів із зазначеним висновком судів погоджується з огляду на таке.
 
Договір як приватно-правова категорія є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, який покликаний забезпечити регулювання цивільних правовідносин та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
 
Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою для його недійсності (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).
 
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
 
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
 
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
 
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі).
 
Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину 
не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, 
а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
За нормами частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 18, 153, 157 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.
 
При цьому відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом. 
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника).
 
Ураховуючи особливості мети забезпечення позову, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження, така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження, а примірник ухвали про забезпечення позову залежно від виду вжитих заходів одночасно з направленням заявнику направляється судом для негайного виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів.
 
Правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо.
 
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц, 
у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 373/101/18-ц, від 14 грудня 2022 року у справі № 372/437/20, від 11 березня 2020 року 
у справі № 404/6619/17.
 
Колегія суддів зазначає, що забезпечення судом позову у виді заборони вчиняти дії, направлені на відчуження квартири, означає, що цей нерухомого майна об`єкт набуває правового режиму, обмеженого в цивільному обороті. 
В тому разі, коли під час дії заборони відбувається відчуження такого майна особою, обізнаною про накладення арешту на майно чи заборону вчиняти дії, направлені на його відчуження, відповідний правочин може визнаватися недійсним. При цьому не має правового значення і не може бути перешкодою для визнання договору недійсним той факт, що ухвала суду про забезпечення позову таким шляхом на момент укладання правочину ще не була зареєстрована відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
 
Установивши, що на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 03 червня 2019 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 спірний об`єкт нерухомості перебував під забороною відчуження на підставі ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 травня 2019 року, суди першої та апеляційної інстанцій належним чином вмотивували застосування положень статті 215 ЦК Україні, за наслідками якого зробили обґрунтований висновок щодо наявності підстав для визнання спірного правочину недійсним.
 
Крім того, судами враховано, що у справі № 645/3067/19 рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року та постановою Верховного Суду від 03 серпня 2022 року визнано неправомірним та скасовано рішення про державну реєстрацію за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 . За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати.
 
Доводи касаційної скарги АТ «Укрсоцбанк» про те, що на момент укладання спірного договору купівлі-продажу банк не був обізнаний про існування заборони відчуження квартири на підставі ухвали суду про забезпечення позову, є безпідставними та не відповідають дійсності, оскільки банк був обізнаний про провадження у справі № 645/3067/19 та оскаржував в апеляційному порядку ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 травня 2019 року про забезпечення позову.
 
Посилання касаційної скарги на застосування судами норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду 27 липня 
2022 року у справі № 205/9325/18, від 09 листопада 2021 року у справі 
№ 466/8649/16-ц, від 31 березня 2021 року у справі № 9901/76/19, 
від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17, від 30 червня 2021 року у справі № 715/1394/20 та інших щодо необхідності захисту прав позивача шляхом застосування саме ефективного способу захисту; від 01 вересня 
2021 року у справі № 761/22150/19, від 29 вересня 2020 року у справі 
№ 757/13243/17, від 24 лютого 2022 року у справі № 646/224/15, від 15 червня 2022 року у справі № 450/624/15-ц про те, що суд не може самостійно вийти за межі позовних вимог та обирати правову підставу позову, суд касаційної інстанції відхиляє з таких підстав.
 
Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
 
Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
 
Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд повинен визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
 
Водночас Верховний Суд, проаналізувавши наведені заявником постанови, дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що судами не враховано висновків щодо застосування норми права, оскільки правовідносини предмети позовів та їх нормативно-правове обґрунтування не є подібним зі справою, що переглядається, у вказаних справах на підставі їх доказової бази встановлені інші фактичні обставини справи.
 
Інші доводи касаційної скарги свідчать про незгоду заявника з рішеннями судів по суті та спрямовані на переоцінку доказів у справі, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України з огляду на екстраординарність касаційного перегляду не входить до повноважень Верховного Суду.
 
Вищевикладене свідчить про те, що наведені в касаційній скарзі доводи 
не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.
 
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                      А. І. Грушицький

                                                                                                     І. В. Литвиненко

                                                                                                                                   Є. В. Петров