ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 372/2508/23          Суддя (судді) суду 1-ї інст.: 
          Кравченко А.М.

ПОСТАНОВА
Іменем України

11 січня 2024 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача          Сорочка Є.О.,
суддів           Коротких А.Ю., 
          Чаку Є.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 28.09.2023 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області   про визнання дій неправомірними, скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив скасувати постанову старшого лейтенанта поліції УПП ГУНП у Львівській області Шпірного Е.Р. серії ЕАС № 6974681 від 11.05.2023 про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) ОСОБА_1 і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28.09.2023 у задоволенні позову відмовлено.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є протиправною.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно Дислокації сил та засобів батальйону №3 Управління з 08:00 до 20:00 інспектор Управління Шпірний Е.Р. заступив на службу у складі екіпажу, зоною оперативного реагування якого була дорога М-06 Київ-Чоп.
Близько 15 год 36 хв., здійснюючи вимірювання швидкості автомобілів лазерним вимірювачем швидкості ТгиСАМ LTI 20/20, серійний номер ТС000674 було зафіксовано рух автомобіля VOLKSWAGEN MULTIVAN н.з. НОМЕР_1 зі швидкістю 125 км/год. під керуванням ОСОБА_1 .
Згідно постанови, позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбачено частиною першою 122 КУпАП та застосовано стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. Порушення полягає у тому, що позивач 11.05.2023 о 15 год. 36 хв., керуючи транспортним засобом VOLKSWAGEN MULTIVAN н.з. НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 125 км/год. в населеному пункті с. Суходоли, чим перевищив дозволений ліміт швидкості на 75 км/год., чим порушив пункт 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР).
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що позивача обґрунтовано притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП, постанова серії ЕАС № 6974681 від 11.08.2023 винесена інспектором Шпірним Е.Р. у межах наданих йому повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення, є законною, підстави для її скасування відсутні.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно частини першої статті 2 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
За визначенням частини першої статті 4 КАС позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду ; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.
Вжитий у цих процесуальних нормах термін "суб`єкт владних повноважень" означає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС).
Отже, ключовими обставинами, які визначають певного суб`єкта як відповідача в адміністративному судочинстві є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій у чітко визначених правовідносинах, у яких були порушені права, свободи та інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
У справі, що розглядається, такі правовідносини стосуються винесення постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.
Згідно частини першої статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту (частини перша, друга, третя, четверта, шоста і сьома статті 122 ).
За змістом статті 217 КУпАП посадові особи, уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення, можуть накладати адміністративні стягнення, передбачені цим Кодексом, у межах наданих їм повноважень і лише під час виконання службових обов`язків.
Перелік посадових осіб, які від імені органів, згаданих у пунктах 2, 5 статті 213 цього Кодексу, розглядають справи про адміністративні правопорушення, встановлюється законами України.
Частиною другою статті 222 КУпАП передбачено, що від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувану постанову винесено поліцейським, який є працівником територіального управління патрульної поліції.
Згідно пункту 1 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 877 (далі - Положення № 877) Національна поліція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Згідно пунктів 1, 3 розділу І Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції України від 06.11.2015 №73 (далі - Положення № 73) Департамент патрульної поліції (далі - Департамент) є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції, який створюється, реорганізовується та ліквідовується Кабінетом Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України в установленому законодавством України порядку.
Департамент складається із структурних підрозділів апарату Департаменту, його територіальних (відокремлених) підрозділів та інших підрозділів патрульної поліції згідно з штатним розписом Національної поліції  України (далі - підрозділи Департаменту).
Відповідно до підпункту 7 пункту 1 розділу ІІІ Положення № 73 Департамент, відповідно до покладених на нього завдань, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, віднесених до компетенції Національної поліції України (крім справ про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією), у тому числі у справах про адміністративні правопорушення пов`язані  з керуванням транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження,  встановлені Митним кодексом України та у справах про адміністративні правопорушення, виявлені та зафіксовані за допомогою системи фіксації адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху в автоматичному режимі.
Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що Департамент патрульної поліції є органом, який розглядає справи про адміністративні правопорушення за частиною першою статті 122 КУпАП. Від імені Департаменту такі справи розглядають його посадові особи - працівники патрульної поліції.
Відтак, саме Департамент патрульної поліції є суб`єктом владних повноважень, який у спірних правовідносинах здійснює публічно-владних управлінські функції та є належним відповідачем у справі.
Безумовно, визначення відповідачів, предмета і підстав заявленого позову є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів та їх заміна, в разі потреби, є обов`язком суду, що розглядає справу. 
Позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може ініціювати питання заміну відповідача належним. Однак, заміна відповідача може відбуватися не лише за клопотанням позивача, а й будь-якого іншого учасника справи, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або ж за власною ініціативою суду.
Так, відповідно до частин третьої, четвертої статті 48 КАС якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача.
З наведеної норми слідує, що можливість заміни неналежного відповідача може здійснюватися виключно під час розгляду справи в суді першої інстанції - до ухвалення рішення у справі.
Проте суд першої інстанції зазначених норм процесуального закону не дотримався, та, вирішуючи спір, пред`явлений до неналежного відповідача, не з`ясував, чи є заявлений позивачем відповідач тим, хто має відповідати за позовом, не вирішив питання про заміну цього відповідача чи залучення до участі в справі другого відповідача. 
При цьому, суд першої інстанції прийняв до уваги відзив, який був наданий належним відповідачем, якого, однак, не було залучено та не повідомлено про розгляд справи у встановленому порядку. 
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, позбавлений можливості в межах наданих йому законом процесуальних повноважень виправити вказане порушення суду першої інстанції та здійснити заміну первинного відповідача належним відповідачем чи залучити співвідповідача. Так само, в силу приписів статті 315 КАС, суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями направляти справу на новий розгляд, у разі виявлення згаданих порушень норм процесуального права.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що зважаючи на допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права, які унеможливлюють вирішення даного спору по суті, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню, а позов - залишенню без задоволення з наведених вище підстав. 
Додатково колегія суддів зауважує, що відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, враховуючи неможливість його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з цим позовом, однак до належного відповідача.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції помилково вирішив спір по суті, не залучивши належного відповідача.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, порушено норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов залишенню без задоволення.
Керуючись статтями 34, 243, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 28.09.2023 та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області  про визнання дій неправомірними, скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач          Є.О. Сорочко

Суддя          А.Ю. Коротких 

Суддя          Є.В. Чаку