ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2024 року
м. Хмельницький

Справа № 607/15022/20
Провадження № 22-ц/4820/109/24

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,
секретаря: Шевчук Ю.Г.
за участю: представника апелянта адвоката Ходюк К.М., 
 
представника ОСОБА_1 адвоката Осадчук С.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 листопада 2021 року (суддя Герчаківська О.Я.) за позовом ОСОБА_1 до Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням,
в с т а н о в и в :
У вересні 2020 року Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» (далі – РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням.
Позовна заява мотивована тим, що РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» (первинна назва - «Монастир св. Теодора Студита») є власником спірного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який рішенням Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 08 липня 1999 року №133 передано у власність для культових потреб монастиря. З 1999 року, за згодою власника, у вищевказаній будівлі проживала жіноча спільнота сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці, яка формувалася під опікою та духовним проводом монастиря св. Теодора Студита та у подальшому розвинулася в жіночий монастир Введення у Храм Пресвятої Богородиці, як інститут єпархіального права. 
Відповідачка ОСОБА_1 проживала та була зареєстрованою у вказаному вище будинку з 28 вересня 2011 року на правах монахині монастиря Введення у Храм Пресвятої Богородиці.
Позивач вказує, що відповідачка набула права користування чужим житлом на правах особистого строкового сервітуту, який виник на підставі усного договору з позивачем, обумовленого метою його функціонування та прийняття у монахині монастиря.
27 квітня 2017 року, з огляду на системні порушення монашої дисципліни і монаших правил, ігнорування розпоряджень і вказівок єпархіального Єпископа та Верховного Архієпископа УГКЦ, монастир Введення у Храм Пресвятої Богородиці було закрито та доручено с. Теодосії (Андрусяк) управляти справами монастиря до моменту заснування нового.
05 травня 2017 року, у зв`язку із неприйняттям у дусі монашої покори розпоряджень церковного керівництва та розбіжностями у поглядах з очільницею монастиря, відповідачка ОСОБА_1 з власної волі залишила монастир, припинила ведення з іншими монахами спільного монашого життя з одночасним припиненням проживання в ньому, чим вчинила односторонній правочин, з яким пов`язується припинення користування.
Посилаючись на пункти 2, 4 частини першої статті 406 ЦК України, згідно яких сервітут припиняється у разі відмови особи, в інтересах якої встановлений, та припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
02 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що вона, монахиня с. Ірина, в миру ОСОБА_1 , прийшла до монастиря 25 серпня 2003 року. Постриг в рясу отримала 28 серпня 2006 року, а постриг у Малу схиму – 27 квітня 2011 року. У монашому стані перебуває понад 17 років.
З 28 вересня 2011 року вона, як монахиня монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці, проживала разом з іншими членами даного чернечого інституту за адресою: АДРЕСА_1 – в місці, де знаходиться дім, до якого вона приписана і набула право користування ним.
05 травня 2017 року вона вимушено залишила спірне житлове приміщення з метою уникнення постійних конфліктів із незаконно призначеною ігуменею с. Теодосією ( ОСОБА_2 ) та незаконних дій владики ОСОБА_3 . Про нестерпні умови перебування вона разом з іншими сестрами повідомляла місцевого єпископа й зверталася до Синоду єпископів УГКЦ. Іншого житла у неї немає, її особисті речі залишилися в спірному житлі.
З 01 лютого 2018 року і по теперішній час вона разом з іншими сестрами монашої спільноти робила неодноразові спроби повернутися до спірного житла, однак, через заміну замків не могла пройти на територію монастиря. В розмові їй було повідомлено, що владика заборонив пускати сестер на територію. Відповідач чинить перешкоди у користуванні спірним житлом, в зв`язку із чим вона вимушена тимчасово проживати в інших місцях.
У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 просила суд зобов`язати РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» усунути їй перешкоди у користуванні приміщенням, площею 11,6 кв. м, яке позначено в інвентарній справі під № 28 та розташовано на другому поверсі будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , надавши ОСОБА_1 право постійного безперешкодного доступу до займаного житлового приміщення.
Протокольною ухвалою суду прийнято до розгляду зустрічний позов та вирішено розглядати його спільно з первісним позовом (т. 1 а. с. 179-зворот).
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 листопада 2021 року у задоволенні первісного позову релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням, відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_1   (с. Ірина) до РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням задоволено частково.
Зобов`язано РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні приміщенням, що знаходиться на АДРЕСА_1 , надавши ОСОБА_1 право безперешкодного доступу до келії площею 11,6 кв. м., яка розташована на другому поверсі та позначена в інвентарній справі під № 28 будови літери «А», за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовлено.
Стягнуто з РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» на користь ОСОБА_1 840 грн. 80 коп. судового збору.
Відмовляючи у задоволенні первісного позову суд першої інстанції виходив з того, що спірне приміщення є житлом, про що свідчить факт реєстрації місця проживання ОСОБА_1 у ньому. Крім того, показаннями свідків підтверджено, що відповідачка постійно проживала у цій будівлі приблизно з 2003 року. З даних технічного паспорта у будівлі є такі приміщення: келії, санвузли, ванни, вбиральні, душові, умивальники та кухня, тобто будівля є придатною для проживання. Отже, позивачем не доведено, що будівля не придатна для постійного проживання та не є житловою, а тому цільове призначення будівлі для культових потреб релігійної організації не впливає на правовий статус цих приміщень як житлових. 
ОСОБА_1 з 2011 року зареєстрована та проживає у спірному будинку, що дає підстави вважати, що вона має достатні та тривалі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є її єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція»).
Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 добровільно відмовилася від права користування спірним приміщенням.
Частково задовольняючи зустрічний позов суд виходив з того, що ОСОБА_1 не втратила право на користування житлом, фактично на даний час у спірному будинку не проживає, оскільки не має об`єктивної можливості безперешкодного доступу у нього у зв`язку із зміною замків у вхідних дверях та брамі, уповноважені власником особи не надають їй дозволу на проживання, що свідчить про перешкоди у користуванні житловим приміщенням, тому вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням шляхом надання їй постійного безперешкодного доступу до келії площею 11,6 кв. м, яка розташована на другому поверсі та позначена в інвентарній справі під № 28 будови літери «А», за адресою: АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що спірна будівля за своїм цільовим призначенням є культовою спорудою і рішенням Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 08 липня 1999 року №133 передана у власність позивача-відповідача саме для культових потреб монастиря. Основним цільовим призначенням монастирської будівлі є задоволення не житлових, а релігійних потреб громадян: проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній та інших практик відповідно до внутрішніх настанов релігійної організації. Порядок проживання черниць в монастирі регулюється законодавством про свободу совісті та діяльність релігійних організацій, внутрішніми настановами УГКЦ, у тому числі Кодексом канонів Східних церков, а не ЖК Української РСР. Обрання чи зміна персоналу, у тому числі, прийняття у члени монастиря (приписання до монастиря) чи виключення з членів монастиря (виписання з монастиря), визначення, хто буде перебувати (проживати) у монастирі, відбувається відповідно до статутних та інших внутрішніх документів УГКЦ. Зазначає, що у зв`язку з виключенням ОСОБА_1 з членів монастиря Введення у Храм Пресвятої Богородиці та добровільним залишенням келії монастирської будівлі припинилися обставини, які були підставою для користування нею спірним приміщенням. ОСОБА_1 набула права приписання до монастиря після складення вічних обітів (малої схими). Натомість, закриття монастиря Введення в храм Пресвятої Богородиці у 2017 році має наслідком втрату членства, та є підставою для виписання і виселення відповідачки з будівлі монастиря. Станом на сьогодні ОСОБА_1 не належить до жодного канонічного чернечого інституту, не є членом Свято-Благовіщенської монашої спільноти, сестри якої проживають у спірній будівлі в смт. Великі Бірки, не має церковної приписки до цього чернечого інституту. Вважає, що відповідачка фактично втратила право на користування спірним приміщенням, а надання їй права проживання у ньому за рахунок позбавлення монастиря УГКЦ прав, якими наділений власник будівлі, призведе до порушення вимог статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що передбачає захист права власності.
Апелянт також посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги особливостей спірних правовідносин, учасниками яких є представники ієрархічного релігійного об`єднання УГКЦ та які (відносини) мають також релігійний характер. Звертає увагу на те, що сторонами у даній справі з одного боку є фізична особа (відповідачка-позивачка) віруюча громадянка, колишня членкиня ліквідованого жіночого монастиря Введення у храм Пресвятої Богородиці УГКЦ (екс-членкиня церковної «юридичної особи» УГКЦ), а з іншого – юридична особа (позивач-відповідач) Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» (що є юридичною особою в розумінні ЦК України та є церковною «юридичною особою» УГКЦ), власник монастирської будівлі. Вселення сторонньої особи до монастиря обмежує право релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви», зокрема, членів Свято-Благовіщенської монашої спільноти УГКЦ, які проживають у монастирських приміщеннях, безперешкодно виконувати богослужіння, монаші практики, та є втручанням держави у внутрішні організаційні справи релігійної організації та у право на свободу віросповідання.
Апелянт просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року апеляційну скаргу РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» задоволено частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 листопада 2021 року скасовано. Провадження у справі за позовом РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_1 до РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням закрито.
Постановою Верховного Суду від 04 липня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Приймаючи вказане судове рішення Верховний Суд вказав на помилковість висновків апеляційного суду про те, що спірні правовідносини не регулюються нормами цивільного законодавства, а юрисдикція загальних судів не поширюється на спори щодо користування приміщеннями культових споруд монастирів (келіями). Верховний Суд зазначив, що звертаючись до суду загальної юрисдикції із первісним та зустрічним позовом сторони фактично вказали на неможливість врегулювання виниклих між ними відносин в межах канонічного права. Питання у цій справі, які поставлені перед судом, не свідчать про втручання держави у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, оскільки спірні правовідносини виникли з приводу користування житловим приміщенням, і такий спір стосується цивільних прав та обов`язків сторін та підлягає вирішенню судом відповідно до статті 19 ЦПК України.
25 грудня 2023 року Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» подала заяву про відмову від позову та апеляційної скарги в частині первісного позову. 
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 26 грудня 2023 року заяву представника Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» задоволено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2021 року в частині позову Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням визнано нечинним, провадження у справі у цій частині закрито.
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції від 01 листопада 2021 року переглядається лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням.
В судовому засіданні представник апелянта адвокат Ходюк К.М. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Представник ОСОБА_1 адвокат Осадчук С.С. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила її відхилити.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, не ґрунтуються на нормах матеріального права.
Судом встановлено, що згідно зі статутом Монастиря св. Теодора Студита від 1994 року із змінами від 26 березня 1996 року монастир св. Теодора Студита – це релігійна спільнота монахів Студитського уставу.
Грамотою від 03 травня 1997 року монастир св. Теодора Студита найменував ієромонаха ОСОБА_4 (Планчака) ігуменом монастиря св. Теодора Студита
в с. Колодіївка Підволочиського р–ну Тернопільської області і надано йому всі права Намісника.
Грамотою від 14 червня 1999 року єпископ ОСОБА_5 заснував монашу жіночу спільноту Введення в храм Пресвятої Богородиці з осідком у смт. Великі Бірки Тернопільської Єпархії.
Відповідно до рішення Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 08 липня 1999 року № 133 сесія селищної ради вирішила передати безоплатно монастирю св. Теодора Студита нерухоме майно згідно з додатком за адресою: АДРЕСА_1 для культових потреб монастиря.
Як вбачається з акту передачі комунального майна від 29 липня 1999 року за адресою: АДРЕСА_1 , Великобірківський сільський голова передав, а ієромонах Григорій Планчак від імені монастиря св. Теодора Студита прийняв будинки АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , допоміжні споруди, інженерні комунікації.
Згідно Свідоцтва про право власності на будівлі від 14 вересня 1999 року об`єкт в селищі Великі Бірки на АДРЕСА_1 на праві колективної власності та складається з чотирьох будівель. Як видно з реєстраційного напису, будівлі зареєстровано в Тернопільському бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу № 2 за реєстром № 92 від 14 вересня 1999 року.
Згідно грамоти, єпископ ОСОБА_6 благословляє заснований отцем ОСОБА_7 у смт. Великі Бірки Монастиря Введення в Храм Пресвятої нашої Богородиці і ОСОБА_8 в 2004 році.
Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 15 липня 2005 року виготовлено інвентарну справу на будівлі і споруди монастиря Введення в храм АДРЕСА_1 . Складається з будівлі Монастиря, позначеного літерою «А», трапезної, позначеної літерою «Б», швейної майстерні, позначеної літерою «З», пожводойми, позначеної літерою «К», огорожі та відмостки.
В житловому будинку з нежитловими приміщеннями під літерою «А» значаться келії на першому поверсі, позначені цифрами 5, 7, 8, 11, 22, 24, 26, 27, 30, 32, 34, 35, 37, та на другому поверсі, позначені цифрами – 7, 8, 12, 15, 16, 20, 21, 27, 28, 32, 33, 40, 41, 42, 43, наявні санвузли, ванни, вбиральні, душові, умивальники та кухня.
В житловому будинку з нежитловими приміщеннями під літерою «Б» значаться келія, позначена цифрою 7 та 3 (2 поверх), ванна, вбиральня, трапезна.
Релігійна організація «Спасо–Преображенський монастир Української Греко–Католицької Церкви» зареєстрована як юридична особа, ідентифікаційний код №24620256, засновник – релігійна організація «Тернопільсько–Зборівська Архиєпархія Української Греко–Католицької Церкви», відомості про юридичну особу включено 15 травня 2007 року, про що свідчить витяг з державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб–підприємців та громадських формувань.
Як вбачається з будинкової книги будинку АДРЕСА_1 , місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано у вказаному будинку з 28 вересня 2011 року.
Зі змісту декрету від 27 квітня 2017 року № ВА 17/162 слідує, що Верховний Архієпископ Києво– ОСОБА_9 постановив закрити Монастир Введення в Храм Пресвятої Богородиці, що в смт. Великі Бірки Тернопільського району, та всі залежні монастирі. Декрет виданий з огляду на систематичні порушення монашої дисципліни, монарших правил, ігнорування розпорядженнями і вказівками єпархіального єпископа та Верховного Архиєпископа УГКЦ, а також діям поодиноких членів, що створило суперечливий Богопосвяченому життю стан, а мирянам завдало значних фізичних, психічних і духовних наслідків.
Згідно протоколу с. Теодозія мон. Теодосія Андрусяк від 06 травня 2017 року повідомила Управління Тернопільсько–Зборівської єпархії УГКЦ 09 травня 2017 року про те, що 05 травня 2017 року сестри, в тому числі ОСОБА_1 , особисто взявши документи і речі приватного вжитку, залишили монастир.
Листом від 09 травня 2017 року м. Теодосія ОСОБА_10 повідомила архієпископу і митрополиту ОСОБА_11 про ситуацію, яка склалася в монастирі Введення в Храм Пресвятої Богородиці. Повідомила, що монахині, серед яких ОСОБА_1 , від самого початку призначення її ігуменею виражали непослух, бунтувалися проти розпоряджень, виконували їх вибірково, ігнорували її і багато речей робили на власний розсуд. Це створювало у монастирі атмосферу постійного підбурення до непослуху ігумені. 05 травня 2017 року без жодного дозволу сестри виїхали з монастиря, не погодилися на жодну духовну віднову чи реабілітацію.
Відповідно до статуту релігійної організації «Спасо–Преображенський монастир Української Греко–Католицької Церкви», який прийнято рішенням загальної ради Монастиря Святого Теодора Студита 19 червня 2017 року, зареєстрованого в міністерстві культури, наказ №835 від 31 серпня 2017 року (попередня назва – монастир Святого Теодора Студита), є релігійною спільнотою монахів, що живуть згідно правил східного членства. Монастир входить до ієрархічної структури релігійного об`єднання Української Греко–Католицької Церкви, яка перебуває в єдності з Римським апостольським престолом (пункт 1.5). Релігійна організація «Спасо–Преображенський монастир Української Греко–Католицької Церкви» є автономним монастирем свого права і підпорядковується Тернопільсько–Зборівському архієпископу і митрополиту УГКЦ згідно кодексу канонів ОСОБА_12 (пункт 1.9). Монастир, як юридична особа, користується правами та несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і цього статуту: володіє, користується та розпоряджається майном, що належить йому на праві власності, може від свого імені набувати майнових та особистих немайнових прав, нести обов`язки, виступати стороною в суді, господарському та третейських судах має право вчиняти будь–які правочини, укладати договори, що не суперечать чинному законодавству, а також цьому статуту (пункт 1.13).
ОСОБА_1 , разом з іншими підписантами зверталася до синоду Єпископів УГКЦ, реколекційного центру Львівської Архиєпархії УГКЦ листом від 04 вересня 2017 року №6/2017, в яких висловлювали незгоду з діями кир  ОСОБА_3 , якими він іменував ігуменю с. Теодозію ( ОСОБА_13 ), через те, що цьому не передував вибір.
Декретом архієпископа і митрополита Тернопільсько–Зборівського кир Василія Семенюка № 349/2017 від 09 жовтня 2017 року призначено ієросхм. Марка ( ОСОБА_14 ) ігуменом Спасо–Преображенського монастиря Української греко–католицької Церкви терміном від 10 жовтня 2017 року до 09 жовтня 2018 року.
11 жовтня 2017 року проведено державну реєстрацію зміни найменування юридичної особи з монастир Св. Теодора Студита на «Релігійна організація «Спасо–Преображенський монастир УГКЦ».
Також, ОСОБА_1 разом з іншими підписантами зверталася до владики Теодора Мартинюка протосинкела Тернопільсько–Зборівської Архиєпархії листом № 12/2017 від 12 жовтня 2017 року, в якому повідомляли, що вони не бажали жити у постійному виясненні відносин з незаконно призначеною ігуменею, коли при кожній нагоді вони звинувачуються в непослусі, скаржилися на великий психологічний тиск в монастирі, відношення до них як бунтівників, нерівне ставлення та наявність привілейованих сестер.
Декретом від 04 червня 2020 року №165/2020 архієпископа і митрополита Тернопільсько–Зборівського Василія Семенюка останній повідомив, що засновує Святоблаговіщенську монашу спільноту у с. Великі Бірки.
Відповідно до заяви начальнику Тернопільського РВП ГУНП в Тернопільській області від 28 серпня 2020 року, яку підписала, серед інших, ОСОБА_1 , підписанти зазначають, що вони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 і бажають повернутися проживати за цією адресою. Приїхали до будинку, намагалися відкрити браму своїм ключем та виявили, що замки поміняні. Вони подзвонили в двері, до них вийшла ОСОБА_15 , яка їх не впустила і заявила, що мусить зателефонувати владиці ОСОБА_16 та що вона дасть відповідь через 10 хвилин. Однак, прочекавши годину, зрозуміли, що ніхто не вийде, зателефонували в поліцію. Просять захистити їх права.
Відповіддю № 7164/115/5 т.в.о. начальника ТВП ГУНП в Тернопільській області Р. Марківа від 24 вересня 2020 року ОСОБА_17 повідомлено, що її звернення з приводу примусового вселення розглянуто та рекомендовано звернутися до суду.
Відповідно до акту–опитування від 04 вересня 2020 року комісія Великобірківської сільської ради провела обстеження житла за адресою: АДРЕСА_1 , в якому перебуває на реєстраційному обліку, серед інших, ОСОБА_1 , проте впродовж останніх трьох років за місцем своєї реєстрації не проживає, що підтвердили свідки.
Як вбачається з довідок виконавчого комітету Великобірківської селищної ради № 954 та 955 від 07 вересня 2020 року, відповідно до акту опитування свідків від 04 вересня 2020 року, серед інших ОСОБА_1 перебуває на реєстраційному обліку за адресою: АДРЕСА_1 , але впродовж тривалого часу там не проживає.
Згідно довідки курії Тернопільсько–Зборівської архиєпархії № 284/2020 від 07 вересня 2020 року ОСОБА_1 (с. Ірина) після канонічного закриття монастиря Введення у храм Пресвятої Богородиці (Тернопільська обл., Тернопільський р–н, смт. В.Бірки, вул. Хмельницького, 15) добровільно його покинула і не проживає за вищевказаною адресою від 05 травня 2017 року.
Листом від 20 серпня 2020 року № 236/2020 ОСОБА_18 і митрополит Тернопільсько–Зборівський звернувся до монахині Ірини ( ОСОБА_19 ), в якому надав канонічне попередження на один місяць, в якому повідомив, що якщо вона не змінить поведінки, то буде звільнена з монашого стану.
Згідно декрету про звільнення з монашого стану від 22 жовтня 2020 року
№ 458/2020 архієпископ і митрополит ОСОБА_11 постановив монахиню Ірину ( ОСОБА_20 ), члена колишнього монастиря Введення в Храм Пресвятої Богородиці, звільнити з монашого стану зі всіма канонічними наслідками, які з цього випливають.
Судом першої інстанції в ході розгляду справи по суті та встановлення фактичних обставин допитано ряд свідків.
Так свідок ОСОБА_21 у судовому засіданні пояснювала, що вона на даний час є монахинею, проживає в АДРЕСА_1 . ОСОБА_22 проживала з іншими сестрами до 2017 року. Були певні проблеми і Церква прийняла рішення про реорганізацію монастиря. У травні 2017 року ОСОБА_22 разом з частиною сестер зранку до 10–11 год. винесла свої речі, які були завантажені в буси і ОСОБА_23 добровільно покинула монастир. Тиску на неї ніхто не чинив, ігуменя, навпаки, заохочувала, щоб люди примирилися з церквою. З 2017 року до 2020 року ОСОБА_22 не робила спроб повернутися до монастиря. 
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_24 пояснила, що вона на даний час є монахинею, проживає в селищі Великі Бірки Тернопільського району Тернопільської області. ОСОБА_22 проживала з ними в монастирі в АДРЕСА_1 . З приводу подій, які відбувалися в монастирі, було прийнято рішення вищої церковної влади. 05 травня 2017 року після оголошення декрету, деякі сестри з ним не погодилися і покинули монастир. Сестри забрали свої речі, ліжка, столи, хоча це було церковне майно. 28 серпня 2020 року вони приїхали великою кількістю та хотіли захопити монастир. Ігуменя тиску на сестер не чинила, вона частіше перебувала у Посічі на Івано-Франківщині. 
Допитаний як свідок ОСОБА_25 пояснив, що він є священнослужителем. 04 травня 2017 року йому зателефонував митрополит і сказав поїхати в смт В. Бірки, бо є заява про закриття монастиря на реорганізацію через об`явлення сестри ОСОБА_26 , які не мали надприродного походження. Було запропоновано сестрам залишитися або бути в інших умовах. 17–18 сестер виявили бажання поїхати. Звечора сестер не було, але зранку вони з`явилися, зі слів присутніх сестер - добиралися через мур. 05 травня 2017 року після літургії сестри відкрили браму, заїхали дві вантажівки, почали виносити речі з келій. Вкінці всі спільно помолилися, потім більшість обнялися і поїхали. Після від`їзду сестри мали б перебувати у Посічі на Івано-Франківщині чи у ОСОБА_27 , але чи там вони перебували свідку невідомо. Про повернення ОСОБА_22 до монастиря свідку також невідомо нічого. Особисто він її не знає, ззовні може впізнати. Після пред`явлення фото свідок упізнав ОСОБА_22 .
Свідок ОСОБА_28 показала, що вона знайома з ОСОБА_22 з літа 2003 року, в 2011 році остання була зареєстрована у спірному будинку. З кінця травня 1997 року по вересень 2000 року свідок виконувала обов`язки керівника спільноти, що знаходилась по АДРЕСА_1 . Це приміщення потребувало ремонту, а тому спільними силами сестер, родичів, знайомих вдалося добудувати його та облаштувати монастир. ОСОБА_22 прийшла в монастир після навчання в інституті та допомагала в бухгалтерії, працювала в швейній майстерні. 05 травня 2017 року вона вимушено покинула місце проживання, оскільки у 2016 році керівництво монастиря було змінене, сестер оголосили психічно хворими, запрошували психолога, пропонували реабілітацію, а тому проживати в таких умовах було неможливо. ОСОБА_22 неодноразово робила спроби прийти в монастир, в тому числі і зі сторони АДРЕСА_6 , що по сусідству з АДРЕСА_1 . 28 серпня 2020 року ОСОБА_22 з іншими сестрами знову робила спробу пройти в монастир, але її не впустили, була викликана поліція. На думку свідка ОСОБА_22 поселилася в монастирі по АДРЕСА_1 довічно, при поселенні не ставилося умови стати монахинею, в монастирі можуть проживати особи, які не є монахинями. Свідку відомо, що з 2017 року ОСОБА_22 через неможливість проживати у монастирі змушена проживати у різних місцях, у добродіїв знайомих. Аналогічні пояснення надали в судовому засіданні свідки ОСОБА_29 та ОСОБА_30 .
Допитаний у судовому засідання свідок ОСОБА_31 , суду показав, що він був присутній 28 серпня 2020 року в смт В.Бірки, тоді, коли ОСОБА_22 намагалася потрапити до місця реєстрації. 28 серпня 2020 року він разом із ОСОБА_22 приїхав до приміщення монастиря, де одна із сестер постукала в двері, їм відчинили, однак сказали, що потрібно отримати згоду, але оскільки в подальшому ніхто їх, сестер, не впустив, то для належної фіксації таких дій викликали працівників поліції. Свідок спілкується з ОСОБА_22 , вона раніше також пробувала потрапити на територію монастиря, але це трактували як вивідання інформації чи якісь інші дії. ОСОБА_22 говорила, що має речі в монастирі і хоче їх повернути.
Свідок ОСОБА_32 показав, що він працював з 1994 року до 2006 головою Великобірківської селищної ради. За його каденції селищна рада вирішила передати приміщення по АДРЕСА_1 монастирю у власність у відповідь на звернення ігумена ОСОБА_33 . За час проживання сестри покращили майно, працювали своїми руками та самі створили його в тому вигляді, в якому приміщення є зараз. Практично всі сестри, які перебували в монастирі були там зареєстровані селищною радою. Він був свідком того, що 28 серпня 2020 року сестри намагалися зайти до монастиря, але їх не впустили, викликалася поліція. Про інші спроби чув, але не бачив.
Допитаний як свідок ОСОБА_34 пояснивв, що він був свідком, як 28 серпня 2020 року ОСОБА_22 з іншими сестрами намагалася повернутися в монастир, за місцем своєї реєстрації, однак їй було відмовлено. Вони подзвонили, попросили відкрити браму, їм сказали почекати і на тому все. Чекали 2–3 год., викликали працівників поліції. Свідок знайомий із ОСОБА_22 , оскільки часто допомагав у монастирі із будівництвом. ОСОБА_1 проживає у різних людей – в знайомих, добродіїв, їздила додому у ОСОБА_35 . Аналогічні пояснення надали також свідки ОСОБА_36 , ОСОБА_37 . 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного. 
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Відповідно до абзацу п`ятого статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. 
Келія – це спеціальна кімната, чи будинок, у якому мешкають ченці в монастирі. Проживання монаха у келії є основою монашого життя, яке полягає у послуху, євангельському та аскетичному способі життя, покірній апостольській праці. Монахи монастиря проживають відокремлено в монастирі з обмеженою для вступу сторонніх осіб територією (клявзурою).
У пунктах 69, 123 рішення від 12 червня 2014 року у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява № 56030/07) ЄСПЛ сформулював позицію, відповідно до якої автономія релігійних організацій від держави не є необмеженою та категоричною у розумінні Конвенції та практики ЄСПЛ.
Як правило, право на свободу релігії, гарантоване Конвенцією, виключає будь-яку дискрецію з боку держави. Проте це не заперечує можливості та необхідності судового контролю з боку держави за дотриманням прав осіб, гарантованих Конвенцією.
Відповідно, вирішуючи конфлікт між двома правами, які однаково захищені Конвенцією, слід збалансувати право особи на приватне життя та право релігійної організації на автономність. Держава покликана гарантувати обидва ці права, і якщо захист одного призводить до втручання у інше, то вона має обрати належні засоби, аби зробити таке втручання пропорційним до мети, яку переслідує.
У цій справі спір між сторонами виник з приводу права користування спірним приміщенням (келією), яка розташована в будівлі, що належить на праві власності РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ».
Релігійна організація, звернувшись до суду загальної юрисдикції із позовом про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а в подальшому ОСОБА_1 , яка вступивши в цивільний процес, заявила зустрічний позов про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, визнали юрисдикцію держави щодо вирішення цивільно-правового спору, що виник між ними.
В постанові від 12 червня 2023 року в справі № 607/15144/20 в аналогічних правовідносинах Об`єднана палата Касаційного цивільного суду складі Верховного Суду зробила висновок про те, що норми національного законодавства, з урахуванням практики ЄСПЛ, регулюють відносини, що виникають з приводу користування келією, яка вважається житлом у розумінні статті 8 Конвенції.
У даній справі, аналогічно справі № 607/15144/20, спір між сторонами виник з приводу права користування спірним приміщенням (келією), яке розташоване в будівлі по АДРЕСА_1 , що належить на праві власності Релігійній організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви».
Згідно зі статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 396 Цивільного кодексуУкраїни передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу
Як вбачається із матеріалів справи, РО «Спасо–Преображенський монастир Української Греко–Католицької Церкви» є автономним монастирем свого права і підпорядковується Тернопільсько–Зборівському архієпископу і митрополиту УГКЦ згідно кодексу канонів ОСОБА_12 (пункт 1.9). Монастир, як юридична особа, користується правами та несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і цього статуту: володіє, користується та розпоряджається майном, що належить йому на праві власності, в тому числі будинком АДРЕСА_7 .
ОСОБА_1 27 квітня 2011 року мала постриг в Малу схиму, а з 28 вересня 2011 року була завреєстрованою в спірному будинку, як монахиня монашої спільноти сестер Введення в Храм Пресвятої Богородиці. Отже, свідомо приймаючи монаший стан, ОСОБА_1 склала обіт убогості, підтвердивши, що метою її перебування у монастирі було не набуття місця проживання в одній із келій монастиря, а сповідування нею релігійних потреб. Проживання монаха у келії є основою монашого життя, яке полягає у послуху, євангельському та аскетичному способі життя, покірній апостольській праці.
Право користування чужим майном визначено ст.ст. 401-406 ЦК України.
Відповідно достатті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина першастатті 402 ЦК України).
Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 набула права користування спірним приміщенням келії на правах особистого строкового сервітуту, обумовленого метою його функціонування та перебування у монашому стані монастиря Введення у Храм Пресвятої Богородиці.
Судом встановлено, 05 травня 2017 року ОСОБА_1 та інша монаша спільнота сестер Введення в Храм Пресвятої Богородиці залишила вищевказане житло у Головному домі, забравши при цьому особисті речі. Причина залишення – небажання сестер жити у постійних конфліктах із незаконно призначеною ігуменею і у зв`язку із незаконним діями владики. Вказані обставини підтверджуються самим позовом ОСОБА_1 , відзивом на позов РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» та іншими вищезазначеними доказами.
Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, що залишення ОСОБА_1 місця свого проживання було викликано наявністю перешкод, що об`єктивно унеможливлювало її подальше проживання у спірному житловому приміщенні. Наведені позивачкою причини колегія суддів до таких не відносить та поважними не вважає. 
Апеляційний суд констатує, що 05 травня 2017 року ОСОБА_1 добровільно та свідомо, на власний розсуд, без жодних поважних причин та за відсутності перешкод у користуванні залишила місце свого проживання по АДРЕСА_1 , більше трьох років не виявляла інтересу до спірного житла.
Твердження позивачки, що 01 лютого 2018 року вона з іншими монахинями робили неодноразові спроби повернення до місця постійного проживання, однак через заміну замків вільно повернутися не змогли, а при розмові було повідомлено, що «владика заборонив сестер пускати на територію», належними та допустимими доказами не підтверджено, та допустимі докази щодо подій, які мали місце 01 лютого 2018 року, в матеріалах справи відсутні.
       28 серпня 2020 року ОСОБА_1 та 14 монахинь, що належали до монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці, прибули за місцем проживання та реєстрації, однак не були допущені навіть на територію будинку, тому звернулися за допомогою до місцевого органу поліції.
Вказана обставина (щодо подій 28 серпня 2020 року) підтверджується поясненнями сторін, заявою на ім`я начальника Тернопільського РВП ГУНП в Тернопільській області від 28 серпня 2020 року та відеозаписом.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що в період з 05 травня 2017 року по 28 серпня 2020 року не встановлено прояву інтересу ОСОБА_1 до свого місця проживання.
В подальшому, згідно декрету Архієпископа і Митрополита від 22 жовтня 2020 року, монахиню ОСОБА_1 , члена колишнього монастиря Введення в Храм Пресвятої Богородиці, що був канонічно скасований декретом Блаженнішого патріарха ОСОБА_38 від 27 квітня 2017 року, звільнено з монашого стану зі всіма канонічними наслідками, які з цього випливають.
З огляду на зазначене, станом на час звернення ОСОБА_1 до суду із даним позовом (02 листопада 2020 року) її було звільнено з монашого стану (22 жовтня 2020 року), а монастир Введення в Храм Пресвятої Богородиці, членом якого вона була, був канонічно скасований (27 квітня 2017 року). Натомість, від 04 червня 2020 року в монастирській будівлі по АДРЕСА_1 за згодою власника проживає новоутворена чернеча інституція - Свято-Благовіщенська монаша спільнота, членом якої позивачка не являється.
Крім того, як вбачається із довідки від 14 грудня 2023 року №1033 виконавчого комітету Великовибірковської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, яка була додана РО «Спасо-Преображеньським монастирем УГКЦ» до заяви про відмову від первісного позову та відмови від апеляційної скарги в цій частині, 14 грудня 2023 року ОСОБА_1 було знято з місця реєстрації за згодою власника житла (а.с.247 т.2). 
Зважаючи на зазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що у ОСОБА_1 припинився сервітут на проживання в спірному приміщенні монастирської келії, оскільки припинилися обставини, які були підставою для її вселення, у зв`язку з чим права позивачки не порушено.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду і ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 слід відмовити.
Щодо дотримання балансу між захистом права власності релігійної організації на монастирську будівлю по АДРЕСА_1 та права користування ОСОБА_1 зазначеною будівлею на предмет їх пропорційності втручання у право на житло слід зазначити наступне. 
Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, є і пропорційним до поставленої законної мети.
Як установлено судом ОСОБА_1 з 28 вересня 2011 року, як монахиня монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богопродиці набула постійне місце проживання разом з іншими членами даного чернечого інституту за адресою АДРЕСА_1 . Проживання в монастирі та набуття права користування келією у монастирі пов`язано виключно із набуттям монашого стану. Оскільки монахиня ОСОБА_1 вибула із місця постійного проживання добровільно, не проявляла більше трьох років інтересу щодо свого постійного місця проживання, її звільнено із монашого стану та знято за згодою власника з місця її реєстрації, то за таких обставин втручання у право на житло відповідатиме нагальній соціальній потребі та є пропорційним до поставленої мети.
Відповідно до частини 13 стиатті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено, судові витрати, які понесено РО «Спасо-Преображеньський монастир УГКЦ» за подання апеляційної скарги в частині зустрічного позову в розмірі 1261,20 грн. слід покласти на ОСОБА_1 .
       Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд –
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» задовольнити.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 листопада 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення.
В позові ОСОБА_1 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» (ЄДРПОУ: 24620256) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1261,20 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 15 лютого 2024 року.

Судді                                                                   Т.О. Янчук
Л.М. Грох
О.І. Ярмолюк