П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

26 лютого 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/10321/23	

Перша інстанція: суддя Токмілова Л.М.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Градовського Ю. М., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут (далі – відповідач, Військовий інститут), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2016 по 28.04.2023, включно;
- зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2016 по 28.04.2023, включно, в сумі 682 337,52 грн. відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100 (далі – Порядок №100).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , зазначив, що під час звільнення з військової служби, в липні 2021 року йому не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення. 
Остаточний розрахунок з виплати індексації грошового забезпечення в сумі 29 710,93 грн. був проведений лише 29.04.2023, на виконання судового рішення від 24.03.2023 у справі  №420/21241/21. 
На думку позивача, оскільки відповідач не виплатив йому при звільненні належне грошове забезпечення, виникають наслідки для застосування до спірних правовідносин статті 117 Кодексу законів про працю України (далі -  КЗпП України), яка регулює  виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до Порядку №100.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) , позов ОСОБА_1 - задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військового інституту щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2016 по 28.04.2023, включно.
Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2016 по 28.04.2023, включно в сумі 29 733, 43 грн. відповідно до вимог Порядку №100, з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
В задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив.
Суд стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Військового інституту на користь ОСОБА_1  сплачений судовий збір у розмірі 1073, 60 грн. 

Вирішуючи справу та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
Невиконання цього обов`язку, на думку суду, спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Суд першої інстанцій, вирішуючи позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити ОСОБА_1 за спірний період середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, врахував, що остаточний розрахунок був здійснений відповідачем у квітні 2023 року.
Разом з цим, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд вказав на необхідність застосування Порядку №100 та практики Верховного Суду, згідно якої суд має дотримуватись принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, під час вирішення питання щодо зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.
В апеляційній скарзі, Військовий інститут, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення не врахував, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України, КЗпП України не поширюється.
Скаржник вважає, що суд не врахував те, що позивач був не найманим працівником, а військовослужбовцем і отримував не заробітну плату, а грошове забезпечення, а також те, що відповідні гарантії щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачені Законом України «Про соціальний і правовий  захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Далі, скаржник звертає увагу на тому, що виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Скаржник вважає, що відсутні законодавчо визначені  підстави для нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині виплати індексації на підставі статей 116, 117 КЗпП України.
Також, скаржник посилається на те, що положення статті 117 КЗпП України не розповсюджуються на правові відносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористався.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.
ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації з 03.03.2014 по 07.12.2016. 
Згідно витягу із наказу начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації від 07.12.2016 №245, старший лейтенант ОСОБА_1 , тимчасово виконуючий обов`язки курсового офіцера навчального курсу факультету інформаційних технологій, призначений наказом начальника Генерального штабу-Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 29.11.2016 №523 інженером інформаційно-телекомунікаційного вузла Західної військово-морської бази Військово-Морських Сил Збройних Сил України, з 07.12.2016 виключений із списків особового складу інституту та всіх видів забезпечення, у зв`язку з вибуттям до нового місця служби м. Одеса.
У зв`язку із невиплатою індексації грошового забезпечення за період 01.12.2015 по 07.12.2016, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.08.2020 у справі  №420/3250/20 визнано протиправною бездіяльність Військового інституту щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.12.2015 по 07.12.2016 та зобов`язано нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за спірний період.
На виконання рішення суду від 12.08.2020 у справі № 420/3250/20, відповідач виплатив на користь ОСОБА_1 , індексацію грошового забезпечення за спірний період  із застосуванням базових місяців грудень 2014 року та січень 2016 року в сумі 491,10 грн.
Позивач оскаржив у судовому порядку, застосування базових місяців при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення за період 01.01.2016 по 07.12.2016. 
Постановою Верховного Суду від 24.03.2023 у справі №420/21241/21 змінено резолютивну частину рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.01.2022 та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.04.2022, викладено абзаци другий та третій у такій редакції: 
«Визнати протиправними дії Військового інституту щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 07.12.2016 із застосуванням місяця підвищення тарифної ставки (окладу) – грудень 2014 року та січень 2016 року. 
Зобов`язати Військовий інститут нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 07.12.2016, включно, із застосуванням місяця підвищення тарифної ставки (окладу) для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення – січень 2008 року».
На виконання судового рішення у справі №420/21241/21 на картковий рахунок позивача 29.04.2023 зараховані кошти у сумі 29 710,93 грн.
Разом із позовною заявою позивач надав до суду роздруківку щодо зарахування коштів до карткового рахунку.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже, колегія суддів переглядає висновки суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги та не вступає в обговорення та оцінку судового рішення суду першої інстанції, в тій частині, яка не оскаржена.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги, в якій скаржник стверджує, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України не поширюється дія норм КЗпП України, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. 
Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП).
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України (у редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.
Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 у справі №21-1765а15.
Отже, системний аналіз статей 47, 116, 117 дозволяє дійти висновку, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Також колегія суддів зауважує, що дії є активною формою поведінки суб`єкта владних повноважень, які виражаються у прийнятті рішень або інших активних формах здійснення наданих повноважень, у зв`язку із чим в подальшому виникає публічно-правовий спір. У свою чергу, бездіяльність є формою пасивної поведінки.
Враховуючи, що ненарахування та невиплата середнього заробітку за період затримки у проведенні розрахунку при звільненні є формою пасивної поведінки суб`єкта владних повноважень, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо непроведення нарахування та виплати позивачеві середнього заробітку за період затримки у проведенні розрахунку при звільненні.
Таким чином, непроведення, з вини Військового інституту, розрахунку з позивачем, у відповідні строки, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати, останньому, його середнього заробітку, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в цій частині.
Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин норми статей 116, 117 КЗпП України, та, як наслідок, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення.
Слід зазначити, що Верховний Суд неодноразово викладав висновок щодо застосування норм КЗпП України під час вирішення питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, зокрема, у постановах від 30.04.2020 в справі №140/2006/19, від 04.09.2020 в справі №120/2005/19-а, від 05.03.2021 в справі №120/3276/19-а, від 31.03.2021 у справі №340/970/20, від 21.10.2021 в справі №640/14764/20 та інших.
Натомість, скаржник не взяв до уваги наведені правові висновки суду касаційної інстанції, а тому викладені, ним, доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів, є безпідставними,  суперечать чинному законодавству та сталій практиці Верховного Суду.

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги стосовно того, що виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає таке.
Як зазначено вище, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, індексацію грошового забезпечення на день виключення зі списків особового складу військової частини.
Отже, індексація грошового забезпечення відноситься до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
Таким чином, індексація грошового забезпечення, на яку позивач мав право, що підтверджено рішенням суду, повинна бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби, а факт її несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею117 КЗпП України.
Колегія суддів також враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №480/3354/19 висловила правову позицію, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Доводи скаржника стосовно того, що положення статті 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати спростовуються наведеними вище положеннями стосовно того, що стаття 116 КЗпП України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Аналогічна правова позиція щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців  була викладена Верховним Судом, в тому числі у постановах від 30.01.2019 по справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16.
Таким чином, слід констатувати, що доводи апеляційної скарги Військового інституту не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, а тому наявні підстави для залишення її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення відсутні.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже, враховуючи, що суд апеляційної інстанції переглянув рішення суду першої інстанції, що ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.
Розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не передбачений.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут  – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                                       І. О. Турецька

суддя                                                                                           Ю. М. Градовський

суддя                                                                                           Л. П. Шеметенко

          Повне судове рішення складено 26.02.2024.