ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2024 року 
м. Київ
 
справа № 751/257/22
провадження № 61-9253св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1, 
відповідач - Акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 червня 2022 року у складі судді Деркача О. Г. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Шарапової О. Л., Євстафіїва О. К., Скрипки А. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк»), просила визнати припиненою іпотеку нерухомого майна - житлового будинку АДРЕСА_1 , за іпотечним договором від 26 березня 2007 року № 31306Z72, який укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та позивачем; припинити чинність запису про іпотеку зазначеного об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про обтяження (іпотеку) 4697211 від 26 березня 2007 року; припинити чинність запису щодо обтяження (заборону на нерухоме майно) - зазначеного житлового будинку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про обтяження 4696684 від 26 березня 2007 року.
Позов мотивований тим, що 26 березня 2007 року з метою виконання кредитних зобов`язань за договором про надання споживного кредиту від 26 березня 2007 року № 11128222000, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк»), та нею, вчинено іпотечний договір від 26 березня 2007 року № 31306Z72, посвідчений приватним нотаріусом Гостар Л. А. за № 542. Предметом іпотеки у договорі зазначено житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Термін дії договору встановлений з моменту нотаріального посвідчення та до повного виконання іпотекодавцем зобов`язань перед іпотекодержателем за кредитним договором. Відповідно до пункту 6.3 іпотечного договору при посвідченні цього договору нотаріус накладає заборону на відчуження майна до моменту повного виконання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем за кредитним договором.
Надалі в Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано іпотеку за № 4697211 та, відповідно, заборону на нерухоме майно № 4696684, які станом на день звернення до суду є дійсні та не скасовані. У зв`язку з несвоєчасним виконанням нею грошових зобов`язань відповідач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 23 грудня 2016 року та постановою Верховного Суду від 23 січня 2019 року, вирішено стягнути з неї (солідарно з іншими особами) на користь банку заборгованість за кредитним договором.
На виконання рішення суду видано виконавчий лист від 23 вересня 2016 року та відкрито виконавче провадження. 12 серпня 2021 року за фактом повного виконання рішення суду в межах виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з перерахуванням боржником коштів на виконання рішення суду.
У серпні 2021 року вона звернулася до банку з листами, в яких просила звільнити житловий будинок від обтяження, але їй відмовлено з посиланням на те, що у неї є невиконані грошові зобов`язання за статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Банківська установа не повідомила її про розмір заборгованості за статтею 625 ЦК України. Компенсації, визначені статтею 625 ЦК України, не охоплюються ані договором кредиту, ані договором іпотеки, оскільки не відносяться до складових кредитних зобов`язань, а тому іпотека не може забезпечувати цей вид компенсації. Наявні обтяження унеможливлюють відчуження нею житлового будинку.
Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року, позов задоволено.
Визнано припиненою іпотеку нерухомого майна - житлового будинку АДРЕСА_1 , за іпотечним договором від 26 березня 2007 року № 31306Z72, який укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .
Припинено чинність запису про іпотеку об`єкта нерухомого майна - зазначеного житлового будинку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про обтяження (іпотеку) 4697211 від 26 березня 2007 року.
Припинено чинність запису щодо обтяження (заборони на нерухоме майно) об`єкта нерухомого майна - зазначеного житлового будинку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про обтяження 4696684 від 26 березня 2007 року. Здійснено розподіл судових витрат.
Судові рішення мотивовані тим, що забезпечене іпотекою зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту виконане позивачем повністю; кошти, які можуть бути нараховані банком на підставі статті 625 ЦК України, не входять до основного зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що банківська установа та ОСОБА_1 , укладаючи кредитний договір, домовились про нарахування процентів до моменту повернення коштів (основної суми заборгованості), не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що банківською установою нараховані проценти відповідно до статті 625 ЦК України; відсутні докази про те, що у провадженні суду перебуває справа за позовом банківської установи до ОСОБА_1 про стягнення відповідної суми. Враховуючи такі обставини, іпотека є перепоною у розпорядженні позивачкою своїм майном та порушенням прав власника майна.
Суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 обрала неналежний спосіб захисту своїх прав та інтересів з підстав, що вимоги про визнання припиненими зобов`язання за кредитним договором та договором іпотеки позивачка не заявляла, як такі, що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки стаття 16 ЦК України не містить вичерпного переліку способів захисту цивільних прав.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
22 вересня 2022 року АТ «УкрСиббанк» звернулося засобами електронного зв`язку із застосування електронного підпису до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 червня 2022 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
Доводи особа, яка подала касаційну скаргу 
АТ «УкрСиббанк» посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права: без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 про те, що нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, підстав для неврахування зазначеного, що стало наслідком узгодження сторонами договірних умов, немає; у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 311/4189/15-ц зазначено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором, у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
На момент подання касаційної скарги відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 151-2 Конституції України, а саме, яка частина Рішення Конституційного Суду України встановлює елемент обов`язковості, також відсутній висновок щодо співвідношення (конфлікту) та пріоритетності застосування між собою положень статті 151-2 Конституції України та частини четвертої статті 263 ЦПК України.
Договірними положеннями (пункт 1.3.3 кредитного договору) обумовлено нарахування процентів до моменту повернення коштів (основної суми заборгованості). Умови кредитного договору щодо порядку нарахування процентів взагалі не досліджені судом. Банк має легітимні очікування на отримання процентів за користування кредитними коштами до дня повернення кредиту. 
Виконання рішення суду про стягнення боргу не є достатнім для висновку про припинення іпотеки. Обсяг зобов`язань визначається умовами кредитного договору та може бути ширшим ніж зобов`язання за рішенням суду. Оскаржувані судові рішення не містять висновків про відсутність у  ОСОБА_1 інших зобов`язань, крім визначених рішенням суду про стягнення боргу. 
У Рішенні Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року у справі
№ 3-188/2020(455/20), зазначено, що норми частини другої статті 625 ЦК України, першого речення частини першої статті 1050 ЦК України та частини першої статті 1048 ЦК України регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (частина перша статті 622 цього Кодексу), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором у натурі. 
Касаційне провадження необхідно зупинити до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/4518/16, в якій вирішується спірне питання про нарахування процентів поза межами строку кредитування. 
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 22 вересня 2022 року визначено такий склад колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Усик Г. І. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремко В. В.
Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
У зв`язку з відрядженням судді Усика Г. І. до Вищої ради правосуддя, розпорядженням від 24 січня 2023 року № 100/0/226-23 про призначення повторного автоматизованого розподілу справи, справу передано судді-доповідачу Олійник А. С.
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 24 січня 2023 року визначено такий склад колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремко В. В.
У січні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Відповідно до розпорядження від 18 грудня 2023 року № 1695/0/226-23 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», підпунктів 2.3.25 та 2.3.49 пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, розділу 4.2 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду та визначення складу суду у Верховному Суді, затверджених постановою Пленуму Верховного Суду від 14 грудня 2017 року № 8 та на підставі рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року № 11 «Про визначення персонального складу постійних колегій суддів» призначено повторний автоматизований розподіл судових справ в частині заміни судді, який не входить до складу постійної колегії суддів.
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 18 грудня 2023 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ігнатенко В. М., Фаловська І. М.
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 та пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
26 березня 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», був укладений договір про надання споживчого кредиту на суму 20 000 доларів США строком до 25 березня 2025 року зі сплатою 13 % річних за користування кредитними коштами, пені за неналежне виконання кредитних зобов`язань у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.
З метою виконання кредитних зобов`язань за вищевказаним договором між сторонами укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Л. А., зареєстрований за  АДРЕСА_3 .
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна зареєстровано іпотеку за № 4697211 та заборону на нерухоме майно № 4696684, що підтверджується інформаційною довідкою від 14 грудня 2021 року № 290158067.
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 23 грудня 2016 року та постановою Верховного Суду від 23 січня 2019 року, у справі № 751/8618/15-ц, стягнено з  ОСОБА_1 (солідарно з іншими особами) на користь банку заборгованість за кредитним договором.
На виконання судового рішення, яке набрало законної сили, Новозаводський районний суд м. Чернігова видав виконавчий лист про стягнення з  ОСОБА_1 та інших осіб на користь АТ «УкрСиббанк» суми боргу за тілом і процентами в розмірі 13 153,73 дол. США та пені за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі 10 963,27 грн, який став підставою для відкриття виконавчого провадження.
Постановою старшого державного виконавця Новозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Шурубенка В. В. від 12 серпня 2021 року закінчено виконавче провадження у зв`язку з повним виконанням судового рішення та припинено чинність арешту майна боржника.
15 грудня 2021 року адвокат Квітін Р. В. в інтересах ОСОБА_1 направив до банку адвокатський запит для отримання відомостей про розмір залишку заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту від 26 березня 2007 року та суму заборгованості на підставі статті 625 ЦК України. Банківська установа відмовила в наданні запитуваної інформації з посиланням на те, що така інформація становить банківську таємницю.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій переглядаються межах доводів касаційної скарги, зокрема в частині вирішення вимог про визнання іпотеки нерухомого майна припиненою. Враховуючи, що в частині вирішення вимог про скасування записів про іпотеку та обтяження доводів касаційна скарга не містить, тому в цій частині не є предметом перегляду в касаційному порядку (стаття 400 ЦПК України).
Вирішуючи спір, суди виходили із того, що зобов`язання за іпотечним договором припинилося відповідно до закону внаслідок виконання позичальником зобов`язання за основним кредитним договором. 
Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України). Однією з таких підстав є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).
Поняття іпотеки деталізує абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку», який визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України).
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).
Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).
У разі виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання. Аналогічний висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16; а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц, пункт 61.
Суди встановили, що на виконання судового рішення, яке набрало законної сили, Новозаводський районний суд м. Чернігова видав виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 та інших на користь АТ «УкрСиббанк» суми боргу за тілом і процентами в розмірі 13 153,73 дол. США та пені за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі 10 963,27 грн, який став підставою для відкриття виконавчого провадження.
Постановою старшого державного виконавця Новозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Шурубенка В. В. від 12 серпня 2021 року закінчено виконавче провадження у зв`язку з повним виконанням судового рішення та припинено чинність арешту майна боржника.
Суди встановили факт припинення зобов`язань за кредитним договором у зв`язку з його повним і належним виконанням позичальником. Отже, внаслідок повного виконання основного зобов`язання припиняється забезпечення його іпотекою.
З огляду на те, що належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку й обтяження нерухомого майна, що є предметом іпотеки, Верховний Суд вважає правильним висновок судів про задоволення вимоги позивачки про визнання зобов`язань за іпотечним договором припиненими.
Банк у касаційній скарзі зазначає, що договірними положеннями (пункт 1.3.3 кредитного договору) обумовлено нарахування процентів до моменту повернення коштів (основної суми заборгованості). Умови кредитного договору щодо порядку нарахування процентів взагалі не досліджені судом. Банк має легітимні очікування на отримання процентів за користування кредитними коштами до дня повернення кредиту. Виконання рішення суду про стягнення боргу не є достатнім для висновку про припинення іпотеки. Обсяг зобов`язань визначається умовами кредитного договору та може бути ширшим ніж зобов`язання за рішенням суду. Оскаржувані судові рішення не містять висновків про відсутність у  ОСОБА_1 інших зобов`язань, крім визначених рішенням суду про стягнення боргу. 
Верховний Суд вважає наведені доводи касаційної скарги безпідставними з огляду на таке. 
Відповідно до пункту 1.3.3 кредитного договору нарахування процентів за цим договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/360» відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України та чинного законодавства України. Період нарахування процентів згідно з умовами договору починається з дня фактичного надання кредиту, якщо умовами підпунктів 1.3.2, 9.2 договору не передбачено іншу дату початку нарахування процентів, а в наступному - з першого календарного дня поточного місяця, і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. При цьому проценти нараховуються на суму кредиту, що фактично надана банком позичальнику і яка ще не повернута останнім власність банку відповідно до умов договору. Для розрахунку процентів день надання та день погашення кредиту вважається одним днем.  
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22), до розгляду якої заявник просив зупинити касаційне провадження, сформульовано правові висновки із спірного питання. 
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позичальник отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. У позичальника виникає зобов`язання повернути грошові кошти у встановлений строк та сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.
Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.
Поняття «користування кредитом» є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.
Проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже, - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Отже, зміст абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.
Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.
Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись.
На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому закономабо договором.
Якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).
Компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти необхідно розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
На звернення позивачки у досудовому порядку банк відмовився зняти обтяження з іпотечного майна, посилаючись на те, що в  ОСОБА_1 є невиконані грошові зобов`язання за статтею 625 ЦК України. 
Під час судового розгляду справи банк посилався на можливість нарахування процентів за користування кредитом поза межами строку кредитування, ґрунтуючи свої вимоги на умовах пункту 1.3.3 кредитного договору.
Тобто банк посилається на відмінні підстави невиконання ОСОБА_1 кредитного зобов`язання. 
З огляду на викладене доводи касаційної скарги про недослідження судами умов кредитного договору, є необґрунтованими.
У Рішенні Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року у справі
№ 3-188/2020(455/20), зазначено, що норми частини другої статті 625 ЦК України, першого речення частини першої статті 1050 ЦК України та частини першої статті 1048 ЦК України регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (частина перша статті 622 цього Кодексу), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором у натурі. 
Банк посилається на те, що на момент подання касаційної скарги відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 151-2 Конституції України, а саме, яка частина Рішення Конституційного Суду України встановлює елемент обов`язковості, також відсутній висновок щодо співвідношення (конфлікту) та пріоритетності застосування між собою положень статті 151-2 Конституції України та частини четвертої статті 263 ЦПК України.
Такі доводи касаційної скарги безпідставні, оскільки у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) Велика Палата Верховного Суду при вирішенні спірного питання врахувала Рішення Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року у справі
№ 3-188/2020(455/20) та зазначила, що обґрунтування Рішення Конституційного Суду України збігається з висновками Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16. Саме тому, що частина друга статті 625 та частина перша статті 1048 ЦК України регулюють різні за змістом відносини, які не є взаємовиключними, кредитор після прострочення повернення кредиту може вимагати як сплати процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання (які нараховуються за статтею 625 ЦК України як наслідок неправомірної поведінки боржника), так і сплати кредиту та процентів за наданий кредит, нарахованих до настання строку повернення кредиту (які нараховуються за статтею 1048 ЦК України як наслідок правомірної поведінки сторін).
Намомент ухвалення судом першої інстанції рішення відповідних розрахунків чи інших доказів, які б достовірно підтверджували наявність заборгованості, яка виникла з умов кредитного договору, банк не надав. 
У матеріалах справи відсутня інформація, що кредитор у встановленому законом порядку заявляв вимоги про стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за несвоєчасне виконання позичальником рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 вересня 2016 року чи про стягнення процентів за користування кредитом відповідно до пункту 1.3.3 кредитного договору. 
Питання про тлумачення пункту 1.3.3 кредитного договору в контексті, чи визначають положення цього пункту можливість банку нараховувати проценти за користування кредитними коштами поза межами строку кредитування, не вирішується Верховним Судом у цій справі, оскільки до позичальника відповідні вимоги не заявлені.
Предмет доказування у справі обмежується фактом виконання позичальником існуючого зобов`язання за кредитним договором та відсутністю інших підтверджених і невиконаних складових цього зобов`язання. 
Заявник у касаційній скарзі посилається на неврахування судами висновків у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 та у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 311/4189/15-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 зроблено висновок, що нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, підстав для неврахування зазначеного, що стало наслідком узгодження сторонами договірних умов, не вбачається.
У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 311/4189/15-ц зазначено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором, у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Висновки у цій справі не суперечать висновкам, викладеним у наведених у касаційній скарзі постановах.
Висновки у справі, яка переглядається в касаційному порядку, в частині припинення іпотеки відповідають висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 585/2333/21, провадження № 61-9457. 
Верховний Суд зазначає, що підстави касаційного оскарження не підтвердилися.
АТ «УкрСиббанк»у касаційній скарзі звернулося до Верховного Суду з клопотанням, у якому просило зупинити провадження до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/4518/16.
На момент розгляду справи, яка переглядається, Верховний Суд врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22).
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення. 
Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 червня 2022 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:                                                                                                             А. С. Олійник
В. М. Ігнатенко 
І. М. Фаловська