ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року		Справа № 380/4542/22 пров. № А/857/5753/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Гудима Л.Я., Затолочного В.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, провадження в якій відкрито за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2023 року та на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22 березня 2023 року (суддя Москаль Р.М., м.Львів),
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом Головного управління ДПС у Львівській області (далі – Головне управління) в якому просила:
визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 22.10.2021 №23691/2407 (далі – Рішення).
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2023 року у задоволені позову відмовлено.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22 березня 2023 року відмовлено позивачу в ухваленні додаткового рішення у справі №380/4542/22.
Не погодившись із ухваленими судовими рішеннями, їх оскаржила позивач, яка із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду, та прийняти нове рішення, яким позов та вимогу про ухвалення додаткового судового рішення задовольнити.
В апеляційних скаргах з посиланням на окремі обставини справи вказує, що відповідач підтвердив, що у скаржника станом на вересень 2020 року відсутній борг зі сплати податків і зборів, однак через рік останнім було винесено оскаржуване Рішення. Зазначає, що документально підтвердженні судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалено судове рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Відповідач відзиву на апеляційну скаргу щодо рішення суду не подав, у відзиві на апеляційну скаргу на ухвалу заперечує вимоги такої, вважає судове рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі – КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що контролюючий орган правильно визначив суми недоїмки позивача по єдиному внеску та періоди, за які ця недоїмка була сплачена несвоєчасно, керуючись відомостями ІКП; розрахунок штрафної санкції до оскарженого Рішення містить детальну розбивку сум несвоєчасно сплаченого єдиного внеску в розрізі періодів, що повністю відповідають даним ІКП ОСОБА_1 .
Відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення, цей суд вказав, що рішенням суду відмовлено у задоволені позовних вимог скаржника, а тому такі судові витрати не підлягають стягненню зі сторони відповідача. 
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з правильним застосуванням норм матеріального і дотриманням норм процесуального права, з таких міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що відповідно реєстраційних та облікових даних контролюючого органу ОСОБА_1 (до зміни прізвища – ОСОБА_2 ) була зареєстрована:
1) як фізична особа-підприємець (далі – ФОП) з 29.03.1999 по 09.01.2020, припинила підприємницьку діяльність за власним рішенням;
2) як платник податку, в період:
- з 01.01.2012 по 31.03.2014 перебувала на спрощеній системі оподаткування (1 група 10%);
- з 01.04.2014 по 31.03.2017 перебувала на загальній системі оподаткування;
- з 01.04.2017 по 09.01.2020 перебувала на спрощеній системі оподаткування (1 група 10%).
Зі змісту даних інтегрованої картки платника (далі – ІКП) видно, що:
1) ФОП передана на облік до Головного управління від Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області з від`ємним перехідним сальдо (борг по єдиному внеску в сумі 75,99 грн, а.с.56);
2) контролюючий орган провів ФОП як платнику єдиного внеску, що перебуває на спрощеній системі оподаткування, такі квартальні нарахування єдиного внеску:
- за ІІІ квартал 2013 року - 1194,03 грн (проведено по ІКП 21.10.2013);
- за ІV квартал 2013 року - 1218,67 грн (проведено по ІКП 20.01.2014);
- за І квартал 2014 року - 1267,95 грн (проведено по ІКП 22.04.2014).
Станом на 22.04.2014 в ІКП позивачки обліковувалася заборгованість 3756,64 грн. (а.с.59).
3) контролюючий орган провів ФОП як платнику єдиного внеску, що перебуває на загальній системі оподаткування нарахування ЄСВ за І квартал 2017 року в сумі 2112 грн (проведено в ІКП 09.02.2018);
4) починаючи з ІІ кварталу 2017 року на підставі заяви ФОП про застосування спрощеної системи оподаткування щокварталу здійснювалося нарахування поточних платежів по єдиному внеску, а платник сплачував до бюджету суми, що відповідають розміру поточних платежів з єдиного внеску. Контролюючий орган на підставі статті на підставі пункту 87.9. статті 87 Податкового кодексу України (далі – ПК) спрямовував поточні платежі по сплаті єдиному внеску в рахунок погашення заборгованості попередніх періодів (а.с.59-71);
5) 14.02.2020 ОСОБА_1 сплатила 5859 грн, - суму, достатню для погашення усієї недоїмки по єдиному внеску в сумі 5858,36 грн (а.с.71)
6) 27.10.2021 контролюючий орган прийняв Рішення, відповідно до якого на підставі частини десятої та пункту 2 частини одинадцятої статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі – Закон №2464-VI) застосував до ОСОБА_2 штраф у розмірі 375,66 грн (10% до 01.01.2015) за період з 23.07.2013 по 17.04.2018, у розмірі 5432,90 грн (20% з 01.01.2015) за період з 20.10.2017 по 14.02.2020, та нарахував пеню в розмірі 9827,57 грн (0,1 % недоїмки). Розрахунок штрафної санкції містить детальну розбивку сум несвоєчасно сплаченого єдиного внеску в розрізі періодів (а.с.95-96).
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон №2464-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
Частиною першою статті 1 Закону №2464-VI встановлено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок, ЄСВ) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Недоїмка – це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до статті 1 Закону №2464-VІ (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) до 01.10.2013 уповноваженим відповідно до цього Закону вести облік платників єдиного внеску, забезпечувати збір та ведення обліку страхових коштів, контролювати повноту та своєчасність їх сплати, вести Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування та виконувати інші функції, передбачені законом, був Пенсійний фонд України (далі – ПФУ).
Позивачка перебувала на обліку в органах ПФУ як платник ЄСВ з 21.06.1999 (а.с.89).
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» (далі - Закон №404-VІІ) та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» (далі - Закон № 406-VII) з 01.10.2013 функції з адміністрування ЄСВ перейшли до органів доходів і зборів (з 2020 року, після чергової реформи - податкових органів).
Відповідач є правонаступником Головного управління ДФС у Львівській області, до якого органи ПФУ передали відомості про ФОП як платника ЄСВ, який був зареєстрований до 01.10.2013, не знятий з обліку та є діючим. Орган доходів і зборів (тепер – податковий орган), отримавши від ПФУ відомості про позивачку як платника ЄСВ та стан її розрахунків з бюджетом, завантажив ці відомості у відповідні державні реєстри та бази даних та з жовтня 2013 року здійснював адміністрування сплати нею ЄСВ. Позивачка передана відповідачу на облік з від`ємним перехідним сальдо - заборгованість по ЄСВ в сумі 75,99 грн та ці відомості завантажені до реєстру страхувальників ще у 2013 році (а.с.56, 90-91).
Позивач-апелянт зазначає, що контролюючий орган безпідставно нараховував та/або обліковував її недоїмку по ЄСВ за 2012 рік в розмірі 75,99 грн, за 2013-2014 роки в розмірі 3680,65 грн, за 2018 рік в розмірі 2112 грн, а погашаючи недоїмку по ЄСВ шляхом сплати 14.02.2020 5859 грн позивачка мала на меті уникнути негативних наслідків, пов`язаних з відкриттям виконавчого провадження по примусовому стягненню заборгованості (а.с.2), проте не визнає правомірність нарахування цієї заборгованості по ЄСВ.
Однак доводи позивача-апелянта в частині безпідставності нарахування станом на 31.12.2012 заборгованості у сумі 75,99 грн, спростовується тим, що до 01.10.2013 функції з адміністрування ЄСВ здійснювалися органами ПФУ, і після відповідних змін в законодавстві щодо суб`єктів контролю за здійсненням ФОП нарахування та сплати, зокрема єдиного внеску органами ПФУ позивачка передана відповідачу на облік з від`ємним перехідним сальдо - заборгованість по ЄСВ в сумі 75,99 грн. Вказану суму Головне управління не нараховувало така заборгованість обліковувалась за позивачем ще коли остання перебувала на обліку в ГУПФ, як платник єдиного внеску. 
Щодо нарахувань за період 2013-2014 років то слід вказати, що позивачка в період з 01.01.2012 до 31.03.2014 перебувала на спрощеній системі оподаткування, з 01.04.2014 по 31.03.2017 перейшла на загальну систему оподаткування (а.с.89, 92). 
За змістом пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ (в редакції, чинній на 01.01.2012 платниками єдиного внеску є:
фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.
Згідно пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ (в редакції чинній станом і на 01.04.2014) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону,  які обрали спрощену систему оподаткування,  -  на суми,  що  визначаються  такими  платниками самостійно для себе та членів сім`ї, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності,  але  не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску,  встановленої цим Законом.  При цьому сума єдиного внеску  не  може  бути  меншою  за  розмір мінімального страхового внеску за кожну особу.
Відповідно до пункту 4 розділу III «Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за № 508/26953; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Інструкція №449) для ФОП, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок встановлюється відповідно до Закону №2464-VІ у розмірі 34,7 відсотка суми, що визначається такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати та розміру внеску, встановленого Законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід).
Згідно наданого відповідачем розрахунку (а.с.85), ФОП за ІІІ квартал 2013 року проведено нарахування єдиного внеску в сумі 1194,03 грн (по ІКП 21.10.2013), за ІV квартал 2013 року в сумі 1218,67 грн (проведено по ІКП 20.01.2014), за І квартал 2014 року в сумі 1267,95 грн (проведено по ІКП 22.04.2014) (а.с.56-57). 
Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що нарахування їй ЄСВ як підприємцю на загальній системі оподаткування лише від суми отриманого нею доходу є помилковими, оскільки остання посилається на норми права, які стали застосовуватись починаючи з 01.01.2017 у зв`язку із набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII (далі - Закон №1774-VIII), що стосувалася питання щодо статусу платника єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ і, як наслідок, щодо її обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за період з 01.01.2017 по 31.12.2019.
До 01.01.2017 єдиний внесок ФОП мав нараховуватись незалежно від доходу у розмірі мінімального страхового внеску за кожну особу; з 01.01.2017 фізичні особи - підприємці, крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування, зобов`язані нараховувати та сплачувати єдиний внесок для забезпечення отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, в розмірі, який не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску, визначеного у відповідності із Законом № 2464-VI. Згідно з абзацами 1, 3 - 5 частини четвертої статті 25   Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Щодо нарахувань за період 2017-2018 років, то матеріалами справи підтверджується те, що в період з 01.04.2017 до 09.01.2020 ОСОБА_1 перебувала на спрощеній системі оподаткування (а.с.89), вчасно нараховувала та сплачувала поточні платежі з єдиного внеску, що підтверджується відомостями ІКП (а.с.3, 59-72). Водночас, спірним у розглядуваному випадку є обставин нарахування/сплати нею єдиного внеску за І квартал 2017 року.
Відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності;
За приписами статті 9 Закону №2464-VI:
- єдиний внесок обчислюється виключно у національній валюті, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі (частина перша);
- обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (частина друга);
- платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (частина восьма).
Згідно з частиною п`ятою статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
З 01.01.2017 набрав чинності Закон № 1774-VIII, відповідно до якого внесено зміни до Закону №2464-VI, зокрема, у частину першу статті 7, а саме:
- у пункті 2 перше речення абзацу другого пункту слова «має право самостійно» замінено словом «зобов`язаний»;
- пункт 3 доповнено абзацом другим такого змісту: «Для платників, віднесених до першої групи платників єдиного податку, визначених у підпункті 1 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України, ця сума не може бути меншою за 0,5 мінімального страхового внеску із зарахуванням відповідних періодів здійснення підприємницької діяльності до страхового стажу, який обчислюється відповідно до статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пропорційно до сплаченого єдиного внеску».
Отже, з 01.01.2017 єдиний внесок для фізичних осіб – підприємців нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, при цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць, що з 01.01.2017 становить 704 грн.
12.01.2018 позивач подала Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску (Форма Д5 (річна) таблиця 2), де відображено суми лише за період її перебування на спрощеній системі оподаткування з 01.04.2017 по 31.12.2017. Проте позивачкою не було подано Таблиці 1 до Звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску (Форма Д5 (річна), де вона мала відобразити суми нарахованого ЄСВ за І квартал 2017 року. Тому 09.02.2018 контролюючим органом було проведено нарахування ОСОБА_1 єдиний внесок за період І квартал 2017 року (перебувала в цей період на загальній системі оподаткування) в сумі 2112 грн (704*3).
Пунктом 1 частини десятої статті 9 Закону №2464-VI визначено, що днем сплати єдиного внеску вважається у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів. У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені вказаним Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (частина одинадцята статті 9 Закону №2464-VI).
Відповідно до частини десятої статті 25 Закону №2464-VI на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу. Орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум (в період до 01.01.2015 – у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум).
Пунктом 2 розділу VIІ Інструкції №449 передбачено, що розрахунок фінансової санкції здійснюється на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів. При застосуванні штрафів, зазначених у цьому підпункті, приймається одне рішення на всю суму сплаченої (погашеної) недоїмки незалежно від періодів та кількості випадків сплати за зазначені періоди.
З огляду на фактичні обставини справи, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що контролюючий орган правильно визначив суми недоїмки ОСОБА_1 по ЄСВ та періоди, за які ця недоїмка була сплачена несвоєчасно, керуючись відомостями ІКП. 
Відносно ж заяви про ухвалення додаткового рішення, то слід зазначити, що частиною першою статті 139 КАС передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Зважаючи на те, що у задоволенні позову скаржника було відмовлено, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність постановлення ухвали про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення, в частині стягнення судових витрат.
Оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку. 
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 311, 315-316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2023 року та ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22 березня 2023 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. С. Затолочний