Справа №369/122/22
Апеляційне провадження №22-ц/824/1540/2024

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
08 лютого 2024 року                                                                                               місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді   Журби С.О., 
суддів                         Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Павлової В.В.,
            розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 червня 2023 року у справі за позовом Заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Бучанської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне підприємство «Київське лісове господарство» про усунення перешкод користування майном, шляхом визнання недійсним розпорядження, рішення про державну реєстрацію права власності, повернення земельної ділянки,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У січні 2022 року заступник керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Бучанської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне підприємство «Київське лісове господарство» про усунення перешкод користування майном, шляхом визнання недійсним розпорядження, рішення про державну реєстрацію права власності, повернення земельної ділянки.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що Києво-Святошинською окружною прокуратурою за результатами аналізу додержання вимог земельного та лісового законодавства на території Бучанського району виявлено порушення під час передачі земельної ділянки у власність. Так, розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 3809 від 29.12.2012 року затверджено проект землеустрою та відведено у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,0328 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Бобрицької сільської ради. На підставі вищезазначеного, ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 , видане 23.02.2013 року Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3222480600:03:005:5007. В подальшому, згідно з договору купівлі-продажу від 26.12.2013 року № 1454 ОСОБА_2 відчужила зазначену земельну ділянку на користь ОСОБА_3 . У свою чергу, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.07.2019 року № 2185 відчужила право власності на земельну ділянку на користь ОСОБА_1 . Таким чином, на даний час, власником земельної ділянки з кадастровим номером 3222480600:03:005:5007 є ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас установлено, що розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 29.12.2012 року № 3809 прийнято поза межами компетенції, у зв`язку з чим набуття права власності на земельну ділянку, площею 1,0328 га відбулось із порушенням вимог земельного та лісового законодавства.
У зв`язку з викладеним просив суд:
- усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 1, 0328 га шляхом визнання недійсним розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 29.12.2012 року № 3809 «Про затвердження проекту та передачу безоплатно у власність ОСОБА_2 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району київської області за межами населеного пункту».
- усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права  користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 1, 0328 га, що  розташована в межах Білогородської сільської територіальної громади Бучанського  району Київської  області шляхом  скасування рішення про  державну реєстрацію прав та їх обтяжень №47847118 від 18.07.2019 року з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222480600:03:005:5007;
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.06.2023 року позовну заяву заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Бучанської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне підприємство «Київське лісове господарство» про усунення перешкод користування майном, шляхом визнання недійсним розпорядження, рішення про державну реєстрацію права власності, повернення земельної ділянки задоволено. Усунено перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 1, 0328 га, що розташована в межах  Білогородської сільської територіальної громади Бучанського району Київської області  шляхом  скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №47847118 від 18.07.2019 року з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222480600:03:005:5007; усунено перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою державної власності лісогосподарського призначення площею 1, 0328 га, кадастровим номером 3222480600:03:005:5007 шляхом її повернення на користь держави  в особі Київської обласної державної адміністрації.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 21 липня 2023 року відповідач ОСОБА_1 направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просила апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні  позову.
27 вересня 2023 року заступник керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області направив відзив на апеляційну скаргу.
02 листопада 2023 року  на адресу суду від Київської обласної державної адміністрації надійшли пояснення.
У судове засідання з`явилися прокурор  Федоренко О.П.  та представник третьої особи Семко В.Ю.
Згідно з  вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Законом передбачені підстави для виходу суду за межі доводів апеляційної скарги, однак у даному випадку їх немає.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення  апеляційної скарги.
Суть доводів апеляційної скарги полягає в тому, що з точки зору апелянта в ході розгляду справи не було належним чином доведено віднесення спірних земельних  ділянок до земель лісового фонду.  В той же час з точки зору апеляційного суду дане твердження не відповідає обставинам справи.
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
У своїй позиції прокурор посилається на інформацію, отриману ВО «Укрдержліспроект» 08.05.2021 року за №410, а також на лист ДП «Київське лісове господарство» від 13.08.2021 року №02-600.
Відповідно до вказаних документів ВО «Укрдержліспроект», яке є спеціалізованою організацією щодо обліку земель лісогосподарського призначення, надало на вимогу прокурора фрагменти публічної кадастрової карти України з нанесенням меж кварталів 72 та 63 Приміського лісництва ДП «Київський лісгосп», меж його таксаційних виділів відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003 та 2014 років, а також меж земельних ділянок  відповідного кадастрового номера.
З вищевказаних матеріалів чітко і недвозначно вбачається часткове накладення земельної ділянки з кадастровим номером 3222480600:03:005:5007 на межі 63 кварталу, про що й було зазначено вище. 
Матеріали та інформація аналогічного змісту з більш детальним роз`ясненням меж та порядку їх накладення міститься й в листі ДП «Київське лісове господарство» від 13.08.2021 року №02-600.
У постанові Верховного суду від 01 листопада 2023 року справа № 676/5079/21 зазначено, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224 цс 14). Суди, вказуючи про те, що прокурором належними доказами не підтверджено позовних вимог, не звернули уваги на те, що планово-картографічні матеріали є належним доказом у справі, виходячи зі змісту інформації, яку вони містять. 
Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91 цс 20), та постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 676/4200/21 (провадження № 61-2362 св 23).
Незважаючи на представлення прокурором вищевказаних документів, апелянт обмежився лише декларативним зазначенням неналежності з його точки зору встановлення  факту накладення меж  спірної земельної ділянки з межами землі лісового фонду. При цьому жодних належних контрдоказів на спростування відповідного посилання прокурора відповідач так до  суду і не надав. В свою чергу це обумовлює відсутність підстав вважати таку позицію апелянта доведеною, а відтак  - й можливість  її прийняття судом.
Іншим доводом, який висловив апелянт у своїй  апеляційній скарзі, є твердження про обрання позивачем неналежного способу захисту, оскільки прокурор в даному випадку задекларував, що  звернувся до суду з позовними вимогами негаторного характеру, в той час як в даному випадку належним способом захисту є заявлення віндикаційних вимог. 
Обґрунтовуючи таку свою позицію, апелянт  посилається  на  висновки, зроблені Верховним Судом у рішеннях: від 30 травня 2018 року у справі №368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 07 листопада2018 року у справі №488/5027/14-ц.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується позицією апелянта щодо того, що в даному випадку права Держави підлягають захисту шляхом заявлення саме віндикаційних вимог, які є належним та ефективним способом захисту в даного роду правовідносинах. В той же час, незважаючи на те, що хоча прокурор й задекларував заявлені позовні вимоги як негаторні, тим не менш по суті він заявив наступні вимоги про визнання недійсним розпорядження; оскарження рішення про державну реєстрацію, повернення спірної земельної ділянки на користь держави.
За таких умов по  своїй суті заявлені позовні вимоги  є  саме  віндикаційними а не негаторними. При цьому при вирішення справи суд має виходити із фактичного характеру заявлених вимог, а не твердження (повністю безпідставного), що сам прокурор вважає такі вимоги негаторними, для чого при їх формулюванні зазначив «усунути перешкоди шляхом …», які не може змінити суті самих вимог.
З урахування  вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що незважаючи на позицію прокурора про віднесення спірних вимог до розряду негаторних, по суті вони є віндикаційними, як і має бути в даного роду справах. Таким чином, суд  має можливість вважати, що вказані вимоги є обґрунтованими.
Останнім доводом апелянта щодо необґрунтованості з його точки зору оскарженого рішення є посилання на неналежне доведення наявності підстав для звернення прокурора з даним позовом  до суду. В той же час дана позиція також не відповідає дійсності. 
Як зазначено самим апелянтом в апеляційній скарзі, представництво інтересів громадянина або держави прокурором у суді врегульоване ст.. 23 Закону України «Про прокуратуру», частина 1 якої визначає, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист  інтересів  громадянина або держави у випадках та порядку, встановлених  законом.
Згідно з абз.1 ч.2 ст.23 зазначеного Закону прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця та особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна  самостійно захистити свої порушені чи оспорювані  права або реалізувати  процесуальні  повноваження  через  недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють  її захист.
Згідно з абз.1 ч.3 ст.23 зазначеного Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення  або загрози порушення інтересів держави , якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади. орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, також у разі  відсутності такого органу. 
Законом України «Про прокуратуру» передбачено, що наявність підстав для представництва  має  бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів держави у суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. Але, відповідного підтвердження направлення  такого повідомлення  в матеріалах  справи немає.
Лише у разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор  користується  процесуальними  повноваженнями  відповідної сторони  процесу.
В даному випадку апелянт, незважаючи на посилання на вірні правові норми, робить з них неналежні висновки щодо відсутності права на подання такого  позову прокурором.
Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року (справа №912/2385/18), ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 
1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 
2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Розумність строку звернення визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
В даному випадку прокурор звертався до уповноваженого органу на представництво інтересів  в суді. З отриманої відповіді вбачається, що самостійно такий орган  не звертався до суду, що відповідно до вищевказаної правової позиції надає право прокурору на звернення до  суду з даним позовом.
Як уже зазначалося вище відповідно до  вимог ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Інших доводів, окрім вищевказаних, в тому числі і щодо відсутності тих порушень закону, які прокурор поклав в основу своє позиції, апеляційна скарга не містить. Підстави для виходу за межі апеляційної скарги в даному випадку відсутні, відтак колегія суддів дійшла висновку про недоведеність апеляційних вимог та відсутність підстав для їх задоволення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, відтак підстави для скасування чи зміни рішення  суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 червня 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                                                             С.О. Журба

Судді                                                                                                                        Т.О. Писана  

                                                                                                                                  К.П. Приходько