ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

27 березня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 280/5787/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Ясенової Т.І. (доповідач),
                               суддів:  Суховарова А.В., Головко О.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Запорізької обласної прокуратури на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року (суддя Кисіль Р.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Кацюби Максима Володимировича звернувся до суду із адміністративним позовом до Запорізької обласної прокурори, в якому позивач просив: стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі №280/6269/20 про поновлення позивача на посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Запорізьку область, прокуратури Запорізької області, починаючи з 21.04.2021 по 23.01.2022 в розмірі 194 972,92 грн.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач з 2012 року по 07.08.2020  працював в органах прокуратури Запорізької області. Наказом керівника Запорізької обласної прокуратури №1494к від 06.08.2020 позивача було звільнено із займаної посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримки публічних обвинувачень Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Запорізьку область, прокуратури області, та з органів прокуратури Запорізької області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20.04.2021 по справі №280/6269/20, яке було залишене без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17.07.2021, позов позивача було задоволено: визнано протиправним та скасовано наказ виконуючого обов`язки прокурора Запорізької області №1494к від 06.08.2020 про звільнення позивача з займаної посади та з органів прокуратури Запорізької області; поновлено позивача в органах прокуратури Запорізької області з 30.12.2020 на посаді рівнозначній попередньо займаній посаді з 08.08.2020; стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 08.08.2020 по 20.04.2021; допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді прокурора. Відповідачем зазначене судове рішення тривалий час не виконувалось, в тому числі в частині, яка підлягала негайному виконанню. Лише 24.01.2022 позивача було поновлено на посаді відповідно до наказу керівника відповідача №40к, при цьому підставою для видачі наказу стало рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі №280/6269/20. Разом з тим постановою Верховного Суду від 30.06.2022 касаційну скаргу Запорізької обласної прокуратури було задоволено, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.04.2021 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду у справі №280/6269/20 скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову позивачу відмовлено. Оскільки відповідачем рішення суду, яке підлягало негайному виконанню, не виконувалось з 21.04.2021 по 23.01.2022, то позивач звернувся до суду із цим позовом.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року адміністративний позов задоволено в повному обсязі.
Стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі №280/6269/20 в частині негайного поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Запорізьку область, прокуратури Запорізької області, за період з 21.04.2021 по 23.01.2022 в розмірі 194 972,92 грн. (сто дев`яносто чотири тисячі дев`ятсот сімдесят дві гривні дев`яносто дві копійки).
Відповідач, не погодившись з таким суду, звернувся з апеляційною скаргою, вважає рішенням порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20.04.2021, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 27.07.2021 у справі № 280/6269/20, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії. Визнано протиправним та скасовано наказ виконувача обов`язки прокурора Запорізької області від 06.08.2020 № 1494к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідувань кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Запорізьку область, прокуратури Запорізької
області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі п. 9 ч. 1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру». Поновлено ОСОБА_1 в органах прокуратури в Запорізькій обласній прокуратурі на посаді рівнозначній посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідувань кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Запорізьку область, прокуратури Запорізької області з 08.08.2020. Стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 08.08.2020 по 20.04.2021 у сумі 182522, 56 грн. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 22296,79 грн.
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 в Запорізькій обласній прокуратурі на посаді рівнозначній посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідувань кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Запорізьку область, прокуратури Запорізької області. Постановою Верховного Суду від 30.06.2022 скасовано рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.04.2021 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 27.07.2021 у справі №280/6269/20. Ухвалено у цій справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 у справі № 280/6269/20 відмовлено повністю. За змістом ст. 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Разом з тим, на момент подання позовної заяви у цій справі постановою Верховного Суду від 30.06.2022 скасовано рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.04.2021 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 27.07.2021 у справі № 280/6269/20, якими позивача було поновлено на посаді. Верховним Судом встановлено, що звільнення позивача з посади відбулося на законних підставах, а тому підстави для його поновлення на роботі відсутні. Таким чином, на теперішній позивача не визнано незаконно звільненим, у зв`язку з цим відпали нормативні підстави для його поновлення на посаді, а відтак й причини для задоволення похідної від попередньої вимоги про виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді. 
Щодо обставин, що виключають вину обласної прокуратури у затримці виконання судового рішення.
Запорізька обласна прокуратура звернулась до суду із заявою про роз`яснення рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі № 280/6269/20, в частині посади на якій слід поновити ОСОБА_1 .
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 07.10.2021, яка залишена без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20.10.2021 у справі № 280/6269/20 відмовлено у задоволенні вищевказаної заяви.
Вказане свідчить про вжиття заходів Запорізькою обласною прокуратурою для виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі № 280/6269/20.Окрім того, системний аналіз положень ст. ст. 21, 24 КЗпП України вказує на те, що працівник не може бути допущений до роботи без видання уповноваженою особою відповідного наказу, необхідною умовою (підставою) для видання якого є його письмова заява. Така заява позивачем до Запорізької обласної прокуратури не подавалась та трудову книжку для внесення відповідних записів не надав. Обласною прокуратурою 13.01.2022 на адресу ОСОБА_1 направлено лист № 07-41вих-22 з роз`ясненням умов поновлення на посаді з 08.08.2020, та запрошено останнього до відділу кадрової роботи та державної служби обласної прокуратури для внесення відповідних відомостей до трудової книжки. До обласної прокуратури ОСОБА_1 з серпня 2020 року до січня 2022 року не звертався та трудову книжку не надавав. Наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 24.01.2022 № 40к ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Запорізьку область, прокуратури Запорізької області з 08.08.2020. Наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 04.07.2022 № 645к ОСОБА_1 звільнено з посади та з органів прокуратури за власним бажанням. Відтак, з боку обласної прокуратури відсутня відмова виконувати рішення суду та умисел, спрямований на такі дії чи бездіяльність. Також сверджує, що позивач звернувся за  судовим захистом після закінчення строків звернення до суду, установлених  ч. 5 ст. 122 КАС України. Крім того, посилається на те, що суд першої інстанції помилково розглянув справу у спрощеному позовному провадженні.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване. Зазначено, що судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи та надано їм належну юридичну оцінку, при цьому судом обґрунтовано враховано сталі правові позиції Верховного Суду в повністю  подібних правовідносинах. Також вказано на обґрунтованість висновків суду першої інстанції в частині  вирішення питання щодо дотримання строків звернення до суду та такі висновки суду в повній мірі відповідають правовим позиціям Верховного Суду наведеним у постановах від 26.05.2022 у справі № 420/10861/21 , від 01.08.2023 у справі № 640/34546/21 ( повністю аналогічним за обставинами та предметом позовних вимог), а також  в постановах Верховного Суду від 19.01.2023 у справі №460/17052/21, від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22, від 28.09.2023 у справі № 140/2168/23, від 02.08.2023 у справі № 380/17776/22, від 17.08.2023 у справі №380/14039/22. Таким чином, строки звернення до суду у цій справі є дотриманими, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними. Доводи апеляційної скарги щодо помилковості розгляду справи судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження  також вважає безпідставними, оскільки КАС України не містить імперативної норми, відповідно до якої даний спір  про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі мав би розглядатися виключно у загальному провадженні. Зазначено, що дану справу не можна віднести до складних, оскільки коло обставин та доказів, які має прийняти до уваги суд, є невеликими, а судова практика та висновки Верховного Суду по цій категорії справ є усталеними. З огляду на це, підстави для розгляду справи в порядку загального позовного  провадження були відсутні, що і було обґрунтовано прийнято до уваги судом першої інстанції.
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 08.08.2012 по 07.08.2020 працював в органах прокуратури Запорізької області, перед звільненням на підставі наказу від 06.08.2020 №1494к займав посаду прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних правопорушеннях Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Запорізьку область, прокуратури області.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі №280/6269/20 було: визнано протиправним та скасовано наказ виконуючого обов`язки прокурора Запорізької області №1494к від 06.08.2020 про звільнення позивача з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідувань кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Запорізьку область, прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру»; поновлено позивача в органах прокуратури в Запорізькій обласній прокуратурі на посаді рівнозначній посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідувань кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі що поширює свою діяльність на Запорізьку область, прокуратури Запорізької області з 08 серпня 2020 року; стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 08 серпня 2020 року по 20 квітня 2021 року у сумі 182 522,56 грн; допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місць у розмірі 22 296,79 грн; допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача в Запорізькій обласній прокуратурі на посаді рівнозначній посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідувань кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі що поширює свою діяльність на Запорізьку область, прокуратури Запорізької області.
19.05.2021 позивачу були видані виконавчі листи в частині, яка підлягала негайному виконанню.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 27.07.2021 апеляційні скарги позивача та відповідача залишені без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.04.2021 в адміністративній справі №280/6269/20 залишене без змін.
З доданого до відзиву відповідача розрахункового листа позивача за 2021 рік вбачається, що в травні 2021 року було здійснене безспірне списання з відповідача на користь позивача за судовим рішенням 17 948,92 грн (22 296,79 грн до утримання податків та зборів), а у вересні 2021 року 128 981,74 грн (160 225,77 грн до утримання податків та зборів). Інших нарахувань та виплат в 2021 році на користь позивача відповідачем не здійснювалось, це також підтверджується доданим відповідачем до відзиву листом від 18.08.2023 №15-1793-23.
28 вересня 2021 року Запорізька обласна прокуратура звернулася до суду з заявою про роз`яснення рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року щодо посади на якій слід поновити ОСОБА_1 .
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 07.10.2021 відмовлено відповідачу в роз`ясненні судового рішення.
Не погодившись з ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 07.10.2021, повний текст якої відповідач отримав 23.10.2021, 05.11.2021 засобами поштового зв`язку він її оскаржив до Третього апеляційного адміністративного суду (ця інформація викладена в ухвалі Третього апеляційного адміністративного суду від 13.09.2022 у справі №280/6269/20).
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової А.М. від 09.11.2021 було відкрите виконавче провадження №67411242 щодо поновлення позивача на займаній посаді на виконання рішення суду по справі №280/6269/20.
Ухвалою Верховного Суду від 08.11.2021 у справі №280/6269/20 зупинене виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.04.2021 та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 27.07.2021 у справі №280/6269/20 в частині стягнення коштів до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
Наказом відповідача від 24.01.2022 №40к було скасовано наказ прокурора Запорізької області від 06.08.2020 №1494к про звільнення позивача з займаної посади та поновлено позивача на попередній посаді з 08.08.2020. В якості підстав для видання цього наказу визначені рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.04.2021 та постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 27.07.2021 у справі №280/6269/20.
З доданого до відзиву відповідача розрахункового листа позивача за 2022 рік та доданого відповідачем до відзиву листа від 18.08.2023 №15-1793-23 вбачається, що з 24 січня по 04 липні 2022 року позивачу було нарахована та виплачена заробітна плата за відпрацьований час в розмірі 53 076,40 грн (до утримання податків і зборів).
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової А.М. від 11.05.2022 було закінчене виконавче провадження №67411242 щодо поновлення позивача на роботі, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Постановою Верховного Суду від 30.06.2022 касаційну скаргу Запорізької обласної прокуратури на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.04.2021 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 27.07.2021 задоволено: рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.04.2021 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 27.07.2021 у справі №280/6269/20 скасовано; ухвалено у цій справі нове рішення, яким у задоволенні позову позивача до відповідача відмовлено повністю.
Наказом відповідача від 04.07.2022 №645к позивача було звільнено з займаної посади з 04.07.2022 за його заявою.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20.10.2022 апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури залишено без задоволення, а ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 07.10.2021 року у справі №280/6269/20 – без змін.
На переконання позивача, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі №280/6269/20 яке підлягало негайному виконанню залишалося не виконаним до 23.01.2022.
Наведені обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі №280/6269/20, починаючи з 21.04.2021 по 23.01.2022.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає наступе.
Стосовно доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України, колегія суддів зазначає таке.
Так, відповідно до частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.
Водночас, у зазначених положеннях Кодексу адміністративного судочинства України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.
Водночас частиною 1 статті 233 Кодексу законів про працю України яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.
Разом з цим, такі положення щодо застосування строків звернення до суду існували в Кодексі законів про працю України до 19.07.2022.
З 19.07.2022 набули чинності зміни внесені Законом України № 2352-IX від 01.07.2022 до статті 233 Кодексу законів про працю України, відповідно до яких працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Разом з цим, суд враховує постанову Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі №420/14777/22, в якій суд касаційної інстанції зазначив наступне: Проте, як на момент звільнення позивача з військової служби, 14 липня 2021 року, частина другої статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком. Втім, судами попередніх інстанцій помилково застосовано редакцію частини другої статті 233 КЗпП України, чинну на момент постановлення оскаржуваних судових рішень. З огляду на вказане, Суд приймає доводи касаційної скарги, оскільки його право на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не обмежене будь-яким строком.
Так, статтею 233 КЗпП для звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, встановлено тримісячний строк, який обчислюється з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Проте, Закон № 2352-ІХ не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі.
Отже, цей Закон містить норми прямої дії та поширює свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема з 19.07.2022, однак у спірному випадку позивач був звільнений з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідувань кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Запорізьку область, прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області 06.08.2020, тобто до набрання чинності Законом №2352-ІХ.
Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.
Отже, правила обчислення строку звернення до суду працівника про стягнення належної йому заробітної плати визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку.
Тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Тому строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку.
З огляду на викладене  суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що строк звернення до суду з даним позовом позивачем не пропущено.
Щодо доводів Запорізької обласної прокуратури на порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, позаяк ця справа мала розглядатися в порядку загального позовного провадження, суд зазначає наступне.
Форми адміністративного судочинства встановлені   статтею 12 КАС України, відповідно до частини першої якої адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).
Частиною четвертою   статті 12 КАС України   передбачено перелік спорів, у яких виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи.
Як визначено пунктом 1 частини шостою   статті 12 КАС України   для цілей цього   Кодексу   справами незначної складності є справи, зокрема, щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні   Закону України «Про запобігання корупції»   займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Оскільки предметом цього позову є питання проходження публічної служби позивачем як прокурором, тобто особою, яка займає відповідальне або особливо відповідальне становище у розумінні   Закону України «Про запобігання корупції», ця справа не є справою незначної складності.
Разом з тим, згідно з частиною другою   статті 257 КАС України   за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Відповідно до частини четвертої   статті 257 КАС України   за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відтак, не зважаючи на те, що означена справа не є справою незначної складності, проте, враховуючи, що ця справа не відноситься до справ, які виключно розглядаються за правилами загального позовного провадження, перелік яких визначено у частині четвертій статті   12, частині другій статті   257 КАС України, суд не може визнати порушенням норм процесуального права розгляд судом першої інстанції цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.02.2024 у справі № 140/15761/20.
Щодо доводів апеляційної скарги про протиправність стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі №280/6269/20, починаючи з 21.04.2021 по 23.01.2022.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.
Аналогічна норма закріплена у частині другій статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та у статті 14 КАС України.
Частинами 1 та 2 статті 370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Положеннями частин 1, 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постановах від 26.08.2020 у справі №501/2316/15-ц, від 21.04.2021 у справах №826/19766/16, №640/6398/19, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 у справі №712/9213/18 вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення прав працівника (незаконне звільнення) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі.
Верховний Суд неодноразово досліджував питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, за результатами чого сформовано сталу правову позицію щодо тлумачення змісту та застосування статті 236 Кодексу законів про працю України у спорах про стягнення оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №711/8446/16-ц зроблений правовий висновок, згідно якого затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення.
У постановах від 25.09.2019 у справі №813/4668/16, від 21.03.2018 у справі №243/2748/16-ц, від 27.06.2019 у справі №821/1678/16, від 02.10.2019 в справі №823/1507/18, від 29.01.2020 у справі №820/2894/16, від       05.03.2020 у справі №280/360/19, від 24.12.2020 в справі №807/2434/15, від 19.04.2021 в справі №826/11861/17, від 30.06.2021 у справі №640/7825/19, від 01.09.2021 у справі №540/677/20 Верховний Суд дійшов висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.
Аналогічні висновки в подальшому застосовувалися Верховним Судом у постановах від 27.04.2023 у справі № 460/9512/21 та від 01.08.2023 у справі №640/34546/21.
Скаржник посилається на те, що Верховним Судом було скасовано рішення судів попередніх інстанцій у справі №280/6269/23.
У постанові від 15.02.2023 по справі №460/16522/21 Верховний Суд за аналогічних обставин виклав наступну позицію:
«У справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій не застосували до спірних правовідносин   статтю 236 КЗпП, мотивувавши це тим, що рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 5 липня 2021 року у справі №460/6002/20 в частині поновлення позивача на роботі було скасоване постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 3 листопада 2021 року.
Слід віддати належне цьому висновку судів попередніх інстанцій, позаяк викладена мотивація причини через яку, на їхній погляд,   стаття 236 КЗпП   не може бути застосована у справі ОСОБА_1 , має певну логіку і містить у собі раціональне зерно.
Водночас сформований ними погляд на розв`язання указаного питання є неповним, адже не враховує того, що незастосування   статті 236 КЗпП   у подібних випадках здатне потурати невиконанню судових рішень.
Також подібне правозастосування сприяє негативній практиці, за якої роботодавець зволікатиме з виконанням рішення про поновлення особи на роботі допоки апеляційний суд не перегляне справу.
У цьому контексті слід зважати й на те, що інститут звернення рішення суду до негайного виконання покликаний забезпечувати швидкий і реальний захист прав працівника. Цей інститут не заперечує можливості скасування в апеляційному порядку рішення, допущеного до негайного виконання, проте на стадії апеляційного оскарження віддає перевагу інтересам працівника.
Зрештою   стаття 236 КЗпП   не містить у собі застереження про те, що скасування рішення про поновлення на роботі звільняє роботодавця від обов`язку оплатити працівнику вимушений прогул при затримці його виконання.
На основі цих обставин і міркувань Суд дійшов висновку, що у випадку затримки виконання рішення про поновлення на роботі факт подальшого скасування цього рішення в апеляційному порядку не позбавляє особу права на отримання середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення та, відповідно, не звільняє роботодавця від обов`язку здійснити таку виплату.
Інакше застосування   статті 236 КЗпП   може атакувати принцип обов`язковості судового рішення та здатне підважити процесуальний інститут звернення рішення суду до негайного виконання».
З огляду на викладене колегія суддів не може погодитися з доводами апелянта стосовно того, що скасування Верховним Судом рішення судів попередніх інстанцій у справі №280/6269/23 виключає можливість застосування статті 236 КЗпП до спірних правовідносин.
Висновки колегії суддів в цій частині узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15.02.2023 по справі №460/16522/21.
Також, у постанові від 01.08.2023 по справі №640/34546/21 Верховний Суд зазначив наступне: «Щодо твердження скаржника про те, що позивачем не подавалося жодної заяви про поновлення на посаді в Офісі Генерального прокурора, що слугувало б підтвердженням його волевиявлення продовжувати фактичну службу на відповідній посаді, Верховний Суд зазначає, що усталеною є позиція Верховного Суду про покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої   ст. 236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем.
Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом у постанові від 05.02.2022 у справі №280/4402/21.
З врахуванням викладеного, під час розгляду справи, судом першої інстанції обґрунтовано не взяті до уваги доводи відповідача про неподання позивачем заяви про поновлення на посаді, оскільки такі доводи спростовуються вищенаведеними висновками Верховного Суду.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно матеріалів справи у спірних правовідносинах судове рішення про поновлення позивача на роботі, яке в цій частині підлягало до негайного виконання, ухвалене Запорізьким окружним адміністративним судом від 20.04.2021 у справі №280/6269/20, однак наказ про поновлення останнього на роботі було видано відповідачем  24.01.2022.
Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченого середнього заробітку за період вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі з  21.04.2021 (середа, наступний день після проголошення рішення суду у справі №280/6269/20) по 23.01.2022 (неділя, день напередодні видання відповідачем наказу про поновлення позивача на роботі)   включно. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що обласною прокуратурою 13.01.2022 на адресу ОСОБА_1 направлено лист № 07-41вих-22 з роз`ясненням умов поновлення на посаді з 08.08.2020, та запрошено останнього до відділу кадрової роботи та державної служби обласної прокуратури для внесення відповідних відомостей до трудової книжки. До обласної прокуратури ОСОБА_1 з серпня 2020 року до січня 2022 року не звертався та трудову книжку не надавав. Наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 24.01.2022 № 40к ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Запорізьку область, прокуратури Запорізької області з 08.08.2020. Наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 04.07.2022 № 645к ОСОБА_1 звільнено з посади та з органів прокуратури за власним бажанням. Відтак, з боку обласної прокуратури відсутня відмова виконувати рішення суду та умисел, спрямований на такі дії чи бездіяльність.
Стосовно таких доводів відповідача колегія суддів зазначає, що згідно наведених вище правових висновків Верховного Суду, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення прав працівника (незаконне звільнення) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі. При цьому рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення підлягає виконанню відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.
Відтак наведені відповідачем доводи щодо поважності причин невиконання судового рішення є безпідставними та такими, що порушують право позивача на працю та законні сподівання працівника на виконання суб`єктом владних повноважень судового рішення. 
Судом встановлено, що період затримки виконання рішення становить з 21.04.2021 (середа, наступний день після проголошення рішення суду у справі №280/6269/20) по 23.01.2022 (неділя, день напередодні видання відповідачем наказу про поновлення позивача на роботі) – 278 календарних дні (188 робочих днів).
Відповідно до довідки відповідача від 01.02.2022 №21-39 (була додана до позову) середньоденна заробітна плата позивача становила 1037,09 грн.
Отже, середній заробіток позивача за час затримки виконання відповідачем рішення суду становить: 1037,09 грн * 188 робочих днів = 194   972,92 грн.
Зважаючи на встановлені обставини суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для задоволення позову. 
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду .
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров 

                               суддя                                                                      О.В. Головко