Справа № 131/418/19
Провадження № 22-ц/801/84/2024
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олексієнко О. Ю.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року	Справа № 131/418/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Берегового О.Ю., Ковальчука О.В., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 12 жовтня 2023 року, ухвалене суддею Олексієнко О.Ю. в м. Іллінці, в цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування частини будинку,
встановив:
У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив витребувати у спільну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від ОСОБА_1 31/50 частку домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та складається із житлового будинку «Б2», житлової прибудови до нього «б1», тамбур «б3», гараж «б2», прибудови «б». Також просив усунити порушення права власності та виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 31/50 частки вищезазаначеного будинковолодіння.
У заяві від 13.06.2023 ОСОБА_2 відмовився від позовних вимог про усунення порушення права власності шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 15 Т.2).
Позовні вимоги мотивовані тим, що 31 жовтня 2009 року між ним та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладено договір дарування частини житлового будинку.
Предметом даного договору є 31/50 частка будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , та складається із житлового будинку «Б2», житлової прибудови до нього «б1», тамбура «б3», гаража б2», прибудови «б».
Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі №131/1396/13-ц за позовом ОСОБА_3 визнано недійсним вказаний договір дарування частини житлового будинку.
При підготовці вимоги щодо повернення вищевказаної частини будинковолодіння, а саме в лютому 2019 року, було виявлено, що 13 вересня 2017 року ОСОБА_4  та ОСОБА_5  подарували цю частину будинковолодіння  ОСОБА_1 , про що укладено договір дарування частини домоволодіння. А також змінена адреса і наразі ця частина домоволодіння знаходиться по АДРЕСА_1 .
У даній частині будинку проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .. Вони поселилися у зв`язку з набуттям права власності згідно договору дарування від 31 жовтня 2009 року. 
Також у серпні 2019 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3  подала позовну заяву, в якій просила витребувати у спільну власність ОСОБА_3  та ОСОБА_2  від ОСОБА_1  31/50 частку домоволодіння, розташованого за адресою:  АДРЕСА_1 та складається із житлового будинку «Б2», житлової прибудови до нього «б1», тамбур «б3», гараж «б2», прибудови «б». Також просила усунити порушення права власності та виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 31/50 частки вищезазаначеного будинковолодіння.
У заяві від 13.06.2023 ОСОБА_3 відмовилась від позовних вимог про усунення порушення права власності шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 15 Т.2).
Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивовані тим, що вона, як співвласник домоволодіння, нарівні з позивачем ОСОБА_2 , має права щодо відповідачів, які випливають з тих же підстав позову.
Зазначає, що їй на праві власності належав житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_2 .
Відповідно до договору дарування від 06 вересня 2002 року, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 1/2 частку вказаного будинку з господарськими будівлями і спорудами.
Таким чином вказаний житловий будинок належав ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/2 частці або по 50 відсотків.
Пізніше, без її відома, на підставі рішення виконавчого комітету Іллінецької міської ради № 173 від 15.10.2009 видані: свідоцтво про право власності на нерухоме майно - 7/25  частки домоволодіння по АДРЕСА_2 – від 26.10.2009, видане ОСОБА_3 ; свідоцтво про право власності на нерухоме майно - 18/25  частки домоволодіння по АДРЕСА_2 – від 26.10.2009, видане ОСОБА_2 ..
У такий спосіб незаконно були змінені частки в будинковолодінні - ОСОБА_3 — 7/25 частки (28 %), а ОСОБА_2 - 18/25 частки (72 %).
У подальшому на підставі вищевказаного свого свідоцтва ОСОБА_2 31 жовтня 2009 року подарував ОСОБА_4 та ОСОБА_5 31/50 (або 62 %) домоволодіння.
Такі дії порушували права ОСОБА_3 , а тому за захистом своїх прав вона звернулась до суду. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 14.06.2017 визнано незаконними рішення виконкому Іллінецької міської ради Іллінецького району Вінницької області від 15.10.2009 № 173; свідоцтво про право власності на нерухоме майно - 7/25 частки домоволодіння по АДРЕСА_2 від 26.10.2009, видане ОСОБА_3 ; свідоцтво про право власності на нерухоме майно - 18/25 частки домоволодіння по АДРЕСА_2 від 26.10.2009, видане ОСОБА_2 ..
Постановою Верховного Суду від 14.11.2018 визнано недійсним договір дарування частини житлового будинку від 06 вересня 2002 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та залишено без змін рішення апеляційного суду Вінницької області в частині визнання незаконними вищевказаного рішення та свідоцтв.
На даний час житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/2 частці або по 50 відсотків.
Наслідки визнання недійсності договору дарування визначаються ст.216 ЦК України, а саме кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Проте відповідачі не повернули частину домоволодіння.
У лютому 2019 року вона дізналася, що під час судового розгляду її позову, 13 вересня 2017 року ОСОБА_4  та ОСОБА_5  подарували цю частину домоволодіння своїй матері -  ОСОБА_1 , про що укладено договір дарування частини домоволодіння. А також змінена адреса і наразі ця частина домоволодіння знаходиться по АДРЕСА_1 .
Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 12 жовтня 2023 року позов  ОСОБА_2 та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 задоволено.
Витребувано у ОСОБА_1 ,, як у добросовісного набувача 31/50 частку домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та складається із житлового будинку «Б2», житлової прибудови до нього «61», тамбур «63», гараж «62», прибудови «б» і повернуто її у спільну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ..
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 668,40 грн та 384,20  грн сплаченого ним судового збору та 10 000 грн витрат на правову допомогу. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 668,40 грн сплаченого нею судового збору та 5000 грн витрат на правову допомогу.
Не погодившись із вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.
У скарзі зазначає, що 10.10.2023 нею було подано заяву про перенесення судового засідання у зв`язку з її захворюванням разом із доказами на підтвердження такого захворювання, однак, суддею в судовому засіданні було оголошено, що доказів на підтвердження факту хвороби заявника надано не було, що не відповідає дійсності. Вступна та резолютивна частина судового рішення були проголошенні 11.10.2023, тоді як рішення датоване 12.10.2023, що не відповідає даті проведення судового засідання. У рішенні невірно зазначено прибудову, яка підлягає витребуванню у відповідача. У частці майна, яку було у неї витребувано, відсутня частка майна, яка належить ОСОБА_3 , тому рішення суду в цій частині є незаконним. Що стосується витрат на правничу допомогу, то не підлягають відшкодуванню витрати, які не пов`язані з позовними вимогами.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали витребуваної цивільної справи № 131/1396/13-ц, дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції задоволено вимоги обох позовів та витребувано у останнього власника, як добросовісного набувача, спірне майно і повернуто цю нерухомість у спільну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .. 
Судом першої інстанції були встановлені обставини укладання договору дарування спірної нерухомості між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , укладання договору з приводу цього ж нерухомого майна між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , та взято до уваги факт визнання судом у іншій справі недійсним договору дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , після чого, керуючись нормами ст. 388 ЦК України, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як власники майна, мають право на його витребування у спільну власність.
Колегія суддів вважає, що такий висновок суду є неправильним, адже зроблений без врахування основних принципів судочинства та без надання оцінки іншим обставинам справи.
Апеляційним судом встановлено, що в провадженні Липовецього районного суду Вінницької області перебувала цивільна справа №131/1396/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання незаконними рішень виконавчого комітету та свідоцтв, визнання недійсним договору дарування та переведення прав покупця за договором купівлі-продажу.
Однією із вимог позову у тій справі, поміж інших вимог, було визнання недійсним договору дарування укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 від 31 жовтня 2009 року.
Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 14 червня 2017 року було відмовлено в задоволенні цієї вимоги. Постановою Верховного суд від 14 листопада 2018 року визнано недійсним цей договір.
Саме визнання цього договору недійсним стало єдиною підставою для звернення до суду з теперішнім позовом.
При розгляді цивільної справи № 131/1396/13-ц були встановлені всі обставини, які передували події укладання договору дарування від 31 жовтня 2009 року, і ці обставини в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доведенню при розгляді теперішньої справи, адже у тій справі брали участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини.
Так, ОСОБА_3 06.09.2002 подарувала своєму сину - ОСОБА_2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в АДРЕСА_2 . 
У пункті 2 Договору дарування від 06.09.2002 зазначено, що у власність обдарованого переходить частка вказаного жилого будинку та господарських будівель і споруд: приміщення 1-1-веренда - 4.4 кв.м., 1-2 - ванна-6.6 кв.м., кухня - 10.8 кв.м.,1-9 кімната - 10.4 кв.м., а також хлів "Б1", хліви "Б2" та "б".
Перед укладенням договору дарування 02.09.2002 і ОСОБА_3 , і ОСОБА_2 було написано заяви на ім`я міського голови про дозвіл на дарування на прийняття в дар конкретних приміщень будинку та конкретних будівель, і на замовлення ОСОБА_3 зроблено розрахунок 1/2 частки будинковолодіння, в якому зазначено, що приміщення 1-1-веренда - 4.4 кв.м., 1-2 - ванна-6.6 кв.м., кухня - 10.8 кв.м.,1-9 – кімната - 10.4 кв.м., хлів "Б1", хліви "Б2" та "б" становить 1/2 частину.
Отже, зазначені в договорі дарування від 06.09.2002 конкретні приміщення житлового будинку та конкретні господарські будівлі перейшли у власність ОСОБА_2 ..
Право власності на 1/2 частину будинковолодіння було зареєстровано в Тульчинському МБТІ 11.09.2002.
27.08.2003 ОСОБА_2 було надано дозвіл на переобладнання господарської споруди сараю «Б1» під перукарню та магазин. Переобладнане приміщення прийнято в експлуатацію 12.09.2003. 
05.12.2007 виконкомом Іллінецької міської ради ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно загальною площею 23,3 кв..м приміщення магазину-перукарні «А», частка власності 1/1. 05.12.2007 було здійснено реєстрацію права власності КП «Гайсинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації»
Отже, ОСОБА_2 з дотриманням архітектурно-будівельних норм за свій рахунок було переобладнано належну йому за договором дарування від 06.09.2002 господарську споруду хлів «Б1», яка розташована на належній йому на праві власності земельній ділянці, в магазин-перукарню та зареєстровано право власності на переобладнаний об`єкт нерухомості у відповідності до вимог ч. 4 ст. 357 ЦК України, оскільки права іншого учасника спільної часткової власності ОСОБА_3 ніяким чином такою перебудовою не були порушені.
Крім цього, рішенням виконкому Іллінецької міської ради № 89 від 28.05.2009 ОСОБА_2 надано дозвіл на перебудову сараю «Б2» під житловий будинок по АДРЕСА_2 .
Вказана будівля сараю «Б2» також розташована на земельній ділянці, належній на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 0,0447 га.
Отже, ОСОБА_2 з дотриманням архітектурно-будівельних норм за свій рахунок було переобладнано належну йому за договором дарування від 06.09.2002 господарську споруду хлів «Б2», яка розташована на належній йому на праві власності земельній ділянці, в житловий будинок з гаражем та тамбуром, і права іншого учасника спільної часткової власності ОСОБА_3 ніяким чином такою перебудовою не були порушені.
Тобто, у власності і ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 залишились ті ж будівлі та конкретні приміщення в будинковолодінні, право власності на які виникли у них після отримання ОСОБА_2 в дар від ОСОБА_3 1/2 частини будинковолодіння на підставі договору дарування від 06.09.2002.
Переобладнання господарських будівель хліва «Б1» та хліва «Б2» тягне за собою єдиний наслідок для ОСОБА_2 , який здійснив такі переобладнання за власний кошт, а саме: така добудова є його власністю.
Вказані обставини та відповідні висновки (крім інших, які стосуються незаконного перерозподілу часток власності у будинковолодінні) були встановлені судом апеляційної інстанції, і їх правильність підтверджена вищезгаданою постановою Верховного Суду.
У тій цивільній справі також було встановлено, що 31.10.2009 ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 прийняли в дар житловий будинок «Б2», житлову прибудову до нього «б1», тамбур «б3», гараж «б2», прибудова «б», про що між ними було укладено нотаріально посвідчений договір дарування.
У ході розгляді теперішньої справи, з відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з пояснень ОСОБА_1 , наданих у відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 , було встановлено, що останнім власником спірного нерухомого майна є ОСОБА_1 , яка ним стала на підставі договору дарування від 13.09.2017, де дарувальниками виступали ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ..
Постановою Верховного Суду від 14.11.2018 у цивільній справі №131/1396/13-ц визнано недійсним договір дарування частини житлового будинку від 31.10.2009, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , що і стало тією єдиною підставою для звернення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до суду про витребування спірної нерухомості у їх спільну власність.
Позов ОСОБА_3 про витребування у спільну власність спірної нерухомості не підлягає задоволенню з декількох підстав.
По-перше, правовою підставою для задоволення вимог її позову нею зазначено ст. 216 ЦК України – кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (реституція).
Договір дарування від 31.10.2009 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .. ОСОБА_3 не була стороною договору, який визнаний недійсним, так само як стороною договору не була і ОСОБА_1 ..
Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину, а не третій особі, якій у подальшому це майно було відчужено.
По-друге, навіть враховуючи позицію Верховного Суду щодо права суду застосувати принцип -jura novit curia- («суд знає закони»), який покладає на суд обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін з огляду на факти, встановлені під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, то вимоги ОСОБА_3 теж не можуть бути задоволені.
Правовою підставою для вимоги про витребування спірного нерухомого майна у добросовісного володільця, за обставин теперішньої справи, є звернення з віндикаційним позовом, або на підставі ст. 387 ЦК України або на підставі норм ст. 388 ЦК України.
Виходячи зі змісту цих норм, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником своєї речі.
Враховуючи висновки Верховного Суду та вищезазначені обставини, ОСОБА_3 не є власником подарованої будівлі «Б2», а отже не може вимагати витребувати майно у спільну власність.
Що стосується позову ОСОБА_2 , то він не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Правововою підставою для вимоги про витребування у ОСОБА_1 нерухомого майна, яке їй подарували ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_2 зазначає ч. 3 ст. 388 ЦК України - якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц зазначає, що суди мають керуватися вимогами пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України та враховувати загальні засади цивільного законодавства, зокрема справедливість, добросовісність та розумність. 
Отже, Верховний Суд стверджує, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, як фундаментальної засади цивільного судочинства.
Принцип добросовісності лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки.) Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується також на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
У статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Суд першої інстанції взагалі не звернув уваги на події, які передували укладенню згаданого договору дарування, не надав оцінки діям сторін договору, які передували укладенню цього договору, обмежившись лише правовою формулою – договір дарування визнано недійсним, а отже позивач має право витребувати нерухомість у добросовісного власника.
Такий підхід суду є занадто формальним з огляду на встановлені обставини.
Судами встановлено, що позивач ОСОБА_2 отримує в подарунок частку домоволодіння, з конкретно визначеними приміщеннями, в.т. хлів Б1 та хлів Б2. 
У подальшому на законних підставах переобладнує їх: хлів «Б1» у магазин-перукарню (2003 рік), а хлів «Б2» - житлову будівлю (2009 рік). 
У 2009 році на підставі заяви ОСОБА_2 та підробленої заяви від імені ОСОБА_3 (встановлено у справі № 31/1396/13-ц, що ОСОБА_3 її не підписувала), виконком Іллінецької міської ради Іллінецького району Вінницької області прийняв рішення № 173, яким було здійснено перерозподіл часток в будинковолодінні: за ОСОБА_2 визнано право приватної спільної часткової власності на 18/25 частин будинковолодіння, за ОСОБА_3 - на 7/25 частки
На підставі вказаного рішення виконкому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було видано Свідоцтва про право власності кожному на його частку домоволодіння, які були зареєстровані 26.10.2009.
Кримінальне провадження №12013010150000659 по факту службового підроблення посадовими особами БТІ, у якому велось розслідування факту підробки документів (підроблення підпису ОСОБА_3 ) було закрите у зв`язку з неможливістю встановити особу, яка підробила підпис від імені ОСОБА_3 ..
31.10.2009 ОСОБА_2 дарує подружжю - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житловий будинок «Б2».
Апеляційний суд Вінницької області своїм рішенням у справі №131/1396/13-ц визнав перерозподіл часток у власності незаконним, а відтак і незаконними вищезазначені рішення виконкому та свідоцтва про право власності.
У подальшому, Верховний Суд визнав цей договір дарування недійсним, і підставою для цього було те, що ОСОБА_2 подарував 31/50 частину домоволодіння, тобто більшу, ніж йому належала. При цьому ОСОБА_2 керувався незаконним рішенням міської ради від 15 жовтня 2009 року та свідоцтвом про право власності від 26 жовтня 2009 року.
Отже, договір дарування був визнаний недійсним не через те, що у ОСОБА_2 була відсутня воля на дарування нерухомості або його воля була спотворена, або через незаконні дії обдарованих, а лише через те, що виконавчий комітет виніс незаконне рішення, яке лягло в основу свідоцтва про право власності, на підставі якого було вчинено договір дарування.
У матеріалах цивільної справи № 131/1396/13-ц міститься копія договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 24.04.2010 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , кадастровий номер 0521210100:05:003:0706, площею 0,0296, місце розташування АДРЕСА_2 .
Адреса подарованого будинку та адреса проданої земельної ділянки співпадає, при цьому апеляційний суд звертає увагу на той факт, що спочатку була відчужена (подарована) житлова будівля (31.10.2009), а потім земельна ділянка (24.04.2010). І цей факт теж стверджує про дійсні наміри та волю ОСОБА_2 на відчуження спірного будинку.
У матеріалах цивільної справи № 131/1396/13-ц також містяться копії матеріалів вищезгаданого кримінального провадження, в якому є протокол допиту ОСОБА_2 , в якому серед інших обставин ОСОБА_2 дає свідчення «з приводу продажу господарської будівлі ОСОБА_7 » (цитата). 
Кримінальне провадження було порушено за заявою ОСОБА_3 , яка, надаючи слідчому першочергові пояснення, розповідала в першу чергу про протиправні дії свого сина ОСОБА_2 та про вигоду, яку хотів отримати її син внаслідок своїх незаконних дій.
Також, в матеріалах згаданої цивільної справи міститься заява ОСОБА_2 від 28.07.2016, в якій останній в повному об`ємі визнає як позовні вимоги ОСОБА_3 , так і факти, яким ці вимоги обґрунтовуються. У поясненнях ОСОБА_2 , крім іншого, також згадує оплату подружжям ОСОБА_8 за відчуження їм будинку, а договір дарування був укладений через неможливість укласти договір купівлі-продажу, адже наявність спільної часткової власності перешкоджала цьому, так як потрібна була згода його матері (а.а.129 Т.2).
Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 про витребування спірної будівлі, ОСОБА_5 у відзиві вказала, що хоча і був укладений договір дарування, однак, фактично ОСОБА_2 31.10.2009 продав їм частину будинковолодіння за 19000 доларів США.
Проаналізувавши всі встановлені обставини, апеляційний суд переконаний, що саме незаконні дії ОСОБА_2 щодо перерозподілу часток у спільній частковій власності призвели в подальшому до негативних наслідків для обдарованих. 
Поведінка ОСОБА_2 є недобросовісною, адже маючи дійсні наміри на відчуження і будинку, і земельної ділянки подружжю ОСОБА_8 , після визнання Верховним Судом договору дарування недійсним не через відсутність хибної волі у дарувальника, вимагає повернути йому це майно, за яке, скоріш за все, були сплачені якісь кошти, і при цьому не вказує на будь-які неправомірні дії обдарованих.
Очевидно, що ОСОБА_2 без будь якої розумної та справедливої аргументації вимагає повернути йому нерухоме майно у добросовісних набувачів, отже його теперішня поведінка суперечить попередній поведінці, і є недобросовісною.
Крім цього, апеляційний суд зважає на те, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
У даній справі не встановлено, що внаслідок неправомірних дій відповідачів було порушено право власності ОСОБА_2 , а відтак, звернення ОСОБА_2 з даним позовом є безпідставне, і тому в задоволені його позову слід відмовити.
Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права.
У зв`язку із неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин справи та невірним застосуванням норм матеріального права рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовів  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..
У зв`язку із задоволенням вимог апеляційної скарги, з ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 в рівних частинах на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 502,60 грн, тобто по 1 251,30 грн з кожного.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення  Іллінецького районного суду Вінницької області від 12 жовтня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову  ОСОБА_2 та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування частини будинку – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер  НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер  НОМЕР_2 ) в рівних частинах на користь  ОСОБА_1  (ідентифікаційний номер  НОМЕР_3 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 502 (дві тисячі п`ятсот дві) гривні 60 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 02 лютого 2024 року.
Головуючий                                                                   Т.Б. Сало
Судді                                                                                 О.Ю. Береговий
                                                                                О.В. Ковальчук