ПОСТАНОВА 
Іменем України

07 лютого 2024 року                                                         м. Кропивницький

справа № 398/1010/18
провадження № 22-ц/4809/130/24 

Кропивницький апеляційний суд у складі: 

               головуючого судді - Письменного О.А., 
               суддів - Голованя А.М., Дьомич Л.М.,
               при секретарі –  Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 червня 2018 року у справі за позовом  Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -  

встановив:

У квітні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулося в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що відповідно до укладеного договору від 21.02.2012, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Позивач вказав, що ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
Банк вказує, що свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, проте відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим, утворилася заборгованість, яка станом на 28.02.2018 становить 58536,40 грн., з яких: 687,33 грн. – заборгованість за кредитом, 49480,44 грн – заборгованість по процентам за користування кредитом, 5104,99 грн – заборгованість за пенею та комісією, а також 500 грн штраф (фіксована частина), 2763,64 грн – штраф (процентна складова).
Посилаючись на ці обставини, позивач просив стягнути зазначену суму боргу та судові витрати.
Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 червня 2018 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість по кредитному договору в розмірі 53431 грн. 41 коп., яка складається з заборгованості по кредиту - 687 грн. 33 коп., процентам – 49480 грн. 44 коп., 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2763, 64 грн. – штраф (процентна складова), а в частині стягнення комісії в сумі 5104 грн. 99 коп. – відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.
Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 серпня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд вказаного заочного рішення залишено без задоволення. 
В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом встановлено, що від 21.02.2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем укладено договір про надання послуг, який складався із анкети - заяви відповідача, Умов і правил надання банківських послуг та Тарифів банку. За цим договором позивач надав відповідачу на платіжну картку грошові кошти у вигляді кредитного ліміту, сума якого визначена в розмірі 300 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Згідно розрахунку заборгованості наданого позивачем, заборгованість за кредитним договором станом на 28.02.2018 становить 58536,40 грн., з яких: 687,33 грн. – заборгованість за кредитом, 49480,44 грн – заборгованість по процентам за користування кредитом, 5104,99 грн – заборгованість за пенею та комісією, а також 500 грн штраф (фіксована частина), 2763,64 грн – штраф (процентна складова).
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того,що заборгованість за кредитом підлягає стягненню, оскільки фактично отримані позичальником кредитні кошти в добровільному порядку не повернуті.
Погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна, з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).
Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення позичальником зобов`язання, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України.
Надаючи оцінку поданим сторонами доказам, суди повинні оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів у їх співвідношенні. При цьому суд має з`ясовувати як належність та допустимість доказів за формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами, так і за їх змістом.
Як встановлено судом, 21.02.2012 ОСОБА_1 підписав анкету – заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приват Банку, чим підтвердив, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг /а.с.8/.
Поняття «банківські послуги» не є тотожним поняттю «банківський кредит» оскільки носить більш широкий зміст. 
Зокрема, вказана вище анкета-заява не містить даних, що відповідач мав намір скористатись кредитною послугою та оформити відповідну картку, не містить бажаний кредитний ліміт, а також, який саме вид картки банком було видано відповідачу відповідно до заяви, її номеру, строку дії та який кредитний ліміт їй було встановлено. Також анкета не містить істотних умов кредитного договору (базову процентну ставку, порядок погашення кредиту, пільговий період та інше), вказана анкета-заява містить лише ідентифікуючі відомості про заявника.
Крім того, наданий до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку не містить підпису відповідача, а тому його неможливо вважати належним, допустимим та достатнім доказом ознайомлення відповідача з вказаними Умовами та тарифами, а також доказом погодження сторонами істотних умов кредитного договору в письмовій формі, як це передбачено нормами статтями 207, 1055 ЦК України.
Також, долучений до позову витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна», передбачає чотири види Тарифів в залежності від типу кредитної картки: «Універсальна - 30 днів пільгового періоду», «Універсальна - 55 днів пільгового періоду», «Універсальна - Contract», «Універсальна - Gold».
Кожен вид кредитної картки передбачає пільговий період, базову процентну ставку на місяць, обов`язковий щомісячний платіж, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів.
Тобто, надані позивачем докази на обґрунтування своїх позовних вимог, позбавляють суд можливості з`ясувати, з якими тарифами погодився відповідач та перевірити обґрунтованість наданого банком розрахунку заборгованості.
Сам по собі розрахунок заборгованості не є доказом отримання відповідачем кредитних коштів, оскільки він не є фінансовим документом. 
Належних фінансових документів, які б підтверджували факт отримання відповідачем кредитних коштів банком не надано.
Отже, висновки суду першої інстанції щодо стягнення кредитної заборгованості з відповідача є необґрунтованими, такими що не відповідають вимогам закону, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл витрат.
З огляду на висновок суду щодо суті апеляційної скарги, витрати понесені ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції, підлягають стягненню з позивача на його користь.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, - 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2412,49 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11.03.2024.

Судді: 

О.А.Письменний А.М. Головань Л.М. Дьомич