ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 січня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 202/2444/23	

головуючий суддя І інстанції –Руденко В.В. 

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,
                               суддів:  Шальєвої В.А., Чередниченка В.Є.,     
за участю секретаря судового засідання: Корсун Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу  Індустріального відділу у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.10.2023 року в адміністративній справі №202/2444/23 за позовом   ОСОБА_1  до  Індустріального відділу у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області    про визнання протиправним та скасування рішення,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Індустріального відділу у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної Служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 25.01.2023 року № 2.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.10.2023 року адміністративний позов ОСОБА_1  було задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення №2 від 25 січня 2023 року Індустріального відділу у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної Служби України в Дніпропетровській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянки РФ ОСОБА_1 . 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Індустріальний відділ у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної Служби України в Дніпропетровській області звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.
          В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що оскаржуване рішення було прийнято останнім обґрунтовано та з дотриманням приписів чинного законодавства, оскільки  позивач порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
18.01.2024 року представником відділу № 4 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було заявлено клопотання про заміну відповідача у справі з Індустріального відділу у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на  відділ № 4 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.
Відповідно до наказу Головного управління ДМС у Дніпропетровській області від 01.11.2023 року № 116, затверджено Перелік територіальних підрозділів ГУ ДМС у Дніпропетровській області до яких передаються функції діяльності та обслуговування у зв`язку зі змінами у структурі і штатному розписі ГУ ДМС та припинення роботи його окремих підрозділів.
Відповідно до наведеного Переліку, Індустріальний відділ у місті Дніпрі  Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області припинив свою роботу, а його функції з діяльності та обслуговування були передані до відділу № 4 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.
Відповідно до ст. 52 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Відтак, з огляду на вказані обставини, клопотання представника відділу № 4 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про заміну відповідача підлягає задоволенню, а Індустріальний  відділ у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області підлягає заміні на  відділ № 4 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.
Представники відповідача в судовому засіданні просили задовольнити вимоги апеляційної скарги на підставах, що в ній зазначені, та скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Представник позивача в судовому засіданні заперечував відносно задоволення апеляційної скарги, зазначаючи, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.
Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів  вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до обліків ГУ ДМС у Дніпропетровській області громадянка РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була вперше документована посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 терміном дії з 28.06.2021 до 28.06.2022, виданою органом 1203 - ТУ ДМС у Дніпропетровській області на підставі ч. 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (возз`єднання сім`ї з громадянином України (на підставі шлюбу).
На території України позивач має чоловіка - ОСОБА_2 , шлюб з яким було укладено 06.05.2021р., що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_2 , яке було видане Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро).
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
28.11.2022 позивач звернулась до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з заявою щодо обміну посвідки на тимчасове проживання з підстав закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання від 19.06.2021.
В свою чергу, Головне управління ДМС у Дніпропетровській області звернулось до Управління Служби Безпеки України у Дніпропетровській області із запитом від 30.11.2022 № 1201.3.1-19345/12.3-22 щодо наявності або відсутності підстав для відмови в оформленні (обміні) посвідки на тимчасове проживання на території України, за результатом розгляду якого Управлінням Служби Безпеки України у Дніпропетровській області надано відповідь від 15.12.2022 № 18219/1/1201-1201-22, де зазначено, що подальше документування громадянки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідкою на тимчасове проживання, недоцільно на підставі пп. 7,11, п. 16 Постанови Кабінету Міністрів України № 322 від 25.04.2018.
З урахуванням наданої інформації Управлінням Служби Безпеки України у Дніпропетровській області прийнято рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання від 22.12.2022 № 12031400000524, яке отримано позивачем 27.12.2022, що підтверджується матеріалами справи.
Рішенням №2 від 25.01.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, громадянку РФ ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання положень статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», було вирішено примусово повернути до Російської Федерації та зобов`язати покинути територію України до 24.01.2023 року
Також щодо позивача було складено постанову про накладення адміністративного стягнення від 25.01.2022р ПН МДН №004612 щодо порушення ч.1, ч.3 ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» за ч.1 ст.203 КУПАП та притягнуто до відповідальності зі сплатою штрафу 1700 грн.
Не погодившись з правомірністю прийняття рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 25.01.2023 року № 2, позивач звернулась до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.
Вирішуючи спір між сторонами та  задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для примусового повернення позивача до країни походження на час розгляду справи скасовані за рішенням суду.
Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Згідно п. 6 ч. 1 ст. 1 Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
За приписами частин 1-3 статті 26 Закону Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.
Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України. 
Зі змісту зазначених правових приписів слідує, що підставою для прийняття рішення про примусове повернення є, зокрема, дії іноземців або осіб без громадянства, що порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Як свідчать встановлені обставини справи, підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення були висновки останнього, стосовно порушення позивачем приписів законодавства про статус іноземців та осіб без громадянства, а саме перевищення терміну перебування на території України та ухилення від виїзду з території України та наявності рішення про відмову в оформленні посвідки на тимчасове проживання від 22.12.2022 року, яке у судовому порядку не оскаржено.
Між тим, з матеріалів справи видно, що рішення про відмову в оформленні посвідки на тимчасове проживання від 22.12.2022 року було оскаржено позивачем в судовому порядку.
Рішенням  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2023 р. у справі № 160/1367/23 в задоволенні адміністративного позову    ОСОБА_1 до  Головного управління ДМС України у Дніпропетровській області     Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області  про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено. 
Вказане судове рішення було оскаржено позивачем в апеляційному порядку.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28.08.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено.
Рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду  від  11 квітня 2023 р. у справі № 160/1367/23 було скасовано та прийнято нову постанову про задоволення позовних вимог.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області від 22.12.2022 року № 12031400000524 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області повторно розглянути заяву про оформлення посвідки на тимчасове проживання на підставі раніше поданих документів громадянкою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . Паспорт тип НОМЕР_3 виданий 19.06.2021 р. Орган , що видав : «МВД»).
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що заява позивача про оформлення посвідки на тимчасове проживання на час прийняття спірного рішення про примусове повернення до країни походження не була розглянута належним чином, а рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання від 22.12.2022 було прийняте із порушенням вимог чинного законодавства. Вказані дії органів державної влади призвели до погіршення становища позивача в Україні, фактично визначивши її статус як особи, яка перебуває в Україні без законних підстав, та як наслідок послугували підставою для прийняття рішення про примусове повернення позивача до країни походження. 
    Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає основоположні права людини державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.
Принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
З урахуванням вищевикладених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що рішення про примусове повернення позивача до країни походження підлягає скасуванню як таке, що прийняте без дотримання законної процедури, оскільки станом на час його прийняття відсутні були безумовні підстави вважати, що позивач перебувала на території України без законних підстав з власної вини, а також що вона не мала права на отримання нової посвідки на тимчасове проживання, відповідно вказане рішення є передчасним, а отже доводи, що викладені в апеляційній скарзі до уваги не приймаються, тому як не мають правового значення для правильного вирішення справи.
Не може бути прийняте до уваги і рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання від 19.09.2023 року №12011300020202, тому як останнє не було покладено в основу оскаржуваного рішення.
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, ст.  315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу відділу № 4 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області – залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.10.2023 року в адміністративній справі №202/2444/23 - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня постановлення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав та в порядку визначеними  ч. 4 ст. 272, ст. 328  Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко