Номер провадження: 22-ц/813/2282/23 
Справа № 947/37315/20
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2023 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 947/37315/20
Номер провадження: 22-ц/813/2282/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
- за участі секретаря судового засідання – Трофименка О.О.,

учасники справи: 
- позивач – ОСОБА_1 ,
- відповідачі – 1) державний реєстратор Южненської міської ради Одеської області Голубенко Аліна Вікторівна, 2) Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС»,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до державного реєстратора Южненської міської ради Одеської області Голубенко Аліни Вікторівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» та адвоката Масловського Миколи Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Калініченко Л.В. о 14 годині 45 хвилині 08 листопада 2021 року, повний текст рішення складений 15 листопада 2021 року, 

встановив:

2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 55493688 від 03.12.2020 року державного реєстратора Южненської міської ради Одеської області Голубенко Аліни Вікторівни, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що 14.09.2007 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк» (далі – Банк) було укладено договір про надання споживчого кредиту №11216176000, за умовами якого вона отримала кредит в сумі – 37 000,00 доларів США, зі сплатою - 8,70% річних, строком - по 14.09.2028 року.
З метою забезпечення виконання своїх зобов`язань за цим договором, між нею та банком було укладено іпотечний договір, на підставі якого нею було передано Банку в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .
У подальшому, право вимоги за укладеним з нею кредитним договором №11216176000 від 14.09.2007 року, було відступлено ПАТ «УкрСиббанк», який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», до ПАТ «Дельта Банк», а в подальшому перейшло до - ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС».
Позивачка дізналась, що 03.12.2020 року державним реєстратором було прийнято оскаржуване рішення, на підставі якого в порядку позасудового звернення стягнення право власності на іпотечне майно перейшло до ТОВ «УКРДЕБТТ ПЛЮС».
Позивачка вважає вказане рішення державного реєстратора незаконним, з підстав того, що нею не отримувалась вимога про усунення порушень. Відповідачем не було подано державному реєстратору звіт про оціночну вартість предмета іпотеку, на спірне іпотечне майно розповсюджуються гарантії, передбачені Законом України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що позбавляло державного реєстратора виносити спірне рішення (Т. 1, а. с. 2 - 8).

Позиція сторін в суді першої інстанції

ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» у відзиві на позовну заяву просить відмовити у її задоволенні, з підстав необґрунтованості позову, Також посилається на правові позиції Верховного Суду, якими встановлено, що гарантії передбачені Законом України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на набуття іпоеткодержателем права власності на предмет іпотеки у порядку ст. ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» не розповсюджуються (Т. 1, а. с. 84 - 94).
Адвокат Масловський М.О., діючий від імені ОСОБА_1 , у відповіді на відзив зазначає, що дія мораторію на примусове стягнення майна громадян, яке є забезпеченням за валютними кредитами, розповсюджується і на позасудовий порядок стягнення. Позивачка не отримувала від ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» вимоги про усунення порушень основного зобов`язання та про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (Т. 1, а. с. 216 - 220).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2021 року задоволено частково вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 .. 
Визнано протиправним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), винесене державним реєстратором Виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області Голубенко Аліною Вікторівною, індексний номер 55493688 від 03.12.2020 року, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС».
Скасовано запис про право власності №39512039 від 30.11.2020 року, зареєстрований державним реєстратором Виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області Голубенко Аліною Вікторівною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55493688 від 03.12.2020 року, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС».
У задоволенні вимог позову ОСОБА_1 до державного реєстратора Южненської міської ради Одеської області Голубенко Аліни Вікторівни відмовлено.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС», на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі - 840,80 грн..
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що поштове повідомлення про отримання позивачкою вимоги від 09 листопада 2019 року за вих. №2224545/РВ506, не є належним доказом вручення вимоги від 09.12.2019 року про попередження Іпотекодавця стосовно звернення стягнення, яка міститься в матеріалах реєстраційної справи.
За наслідками прийнятого державним реєстратором Южненської міської ради Одеської області Голубенко А.В. рішення про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У зв`язку з чим рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 55493688 від 03.12.2020 року, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» є протиправним.
Суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог позивачки та вважав за необхідне задовольнити заявлені вимоги частково у спосіб, передбачений законом з врахуванням вищевикладених висновків Великої Палати Верховного Суду, шляхом визнання протиправним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 55493688 від 03.12.2020 року, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», код ЄДРПОУ 43212924, та скасування запису про право власності №39512039 від 30.11.2020 року, зареєстрованого державним реєстратором Виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області Голубенко Аліною Вікторівною на підставі вищевказаного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Оскільки спір у цій справі стосується цивільних прав ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» на спірне майно, то належним відповідачем у ній є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В даному випадку державний реєстратор, до якого позивач пред`явив також позов, не є належним співвідповідачем у цій справі(Т. 2, а. с. 9 - 22).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Адвокат Масловський М.О., діючий від імені ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2021 року в частині відмови у задоволенні позову до державного реєстратора. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення в оскарженій частині ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на те, що з 16.01.2020 року, на час ухвалення оскаржуваного рішення у вказаній справі, належним способом захисту було саме скасування рішення про державну реєстрацію прав, а не скасування запису (Т. 2, а. с. 24 - 28).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» 

ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» в апеляційній скарзі просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.11.2021 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на те, що: 1) безпідставними є висновки суду про те, що проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно відбулось без зголи власника; 2) помилковими є висновки суду щодо розповсюдження дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; 3) в матеріалах справи не міститься доказів, що позивачкою спірне майно використовується як постійне місце проживання; 4) не можна погодитися з висновками щодо неотримання позивачкою вимоги від 09.12.2019 року (Т. 2, а. с. 36 - 45).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.01.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Масловського М.О., діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.11.2021 року (Т. 2, а. с. 53 - 54).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.01.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.11.2021 року (Т. 2, а. с. 56 - 56 зворотна сторона).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.06.2022 року призначено справу до розгляду (Т. 2, а. с. 63).
Згідно Рішення Вищої ради правосуддя від 01.08.2023 року № 763/0/15-23 суддю ОСОБА_2 звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду у відставку.
На підставі цього та керуючись Положенням про АСДС, було здійснено повторний автоматизований розподіл.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.09.2023 року вказану цивільну справу прийнято до провадження іншої колегії суддів. Справу призначено до розгляду (Т. 2, а. с. 96 - 96 зворотна сторона).
Адвокат Земляков О.А., діючий від імені ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив рішення суду скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення правової позиції учасників справи у заявах по суті спору, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, заслухавши думку учасників справи, які прийняли участь в судовому засіданні щодо можливості розгляду справи за відсутності ії інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» не підлягає задоволенню, апеляційна скарга адвоката Масловського М.О., діючого від імені ОСОБА_1 , підлягає частковому задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

14.09.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є - ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту №11216176000, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі – 37 000,00 доларів США, зі сплатою - 8,7 % річних, строком - по 14.09.2028 року.
Пунктом 1.4 договору кредиту передбачено, що кредит надається позичальнику для придбання квартири АДРЕСА_1 .
Тієї ж дати, 14.09.2007 року ОСОБА_3 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 14.09.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №16467.
За наслідком набуття права власності на вказану квартиру, 14.09.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є - ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №16473.
За умовами договору іпотеки, ОСОБА_3 передала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , з метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами про надання споживчого кредиту за №11216176000 від 14.09.2007 року та №11216192000 від 14.09.2007 року.
27.09.2008 року ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_5 , за наслідком чого змінила прізвище на - « ОСОБА_6 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
У подальшому ПАТ «УкрСиббанк» передало право вимоги за вказаним договором про надання споживчого кредиту за №11216176000 від 14.09.2007 року, укладеним з ОСОБА_7 до ПАТ «Дельта Банк», який у свою чергу, на підставі укладеного договору №2083/К купівлі-продажу прав вимоги та додатку №1 до нього, передав до ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС».
Зазначені обставини не оспорюються сторонами по справі.
03.12.2020 року державним реєстратором Южненської міської ради Одеської області Голубенко Аліною Вікторівною винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за №55493688 від 03.12.2020 року, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2238757551101, за ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», код ЄДРПОУ 43212924, запис про право власності №39512039 від 30.11.2020 року.
По справі виникли правовідносини щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права 

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів частково погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції про задоволення позову. 

Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційних скаргах

Як встановлено матеріалами справи, а саме - договором іпотеки від 14.09.2007 року, у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета Іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами (п. 2.1.1).
Пункт 4 вказаного договору визначено, що звернення стягнення здійснюється Іпотекодержателем у:
- випадках зазначених в п.2.1.1-2.1.2. договору іпотеки;
- у разі порушення Іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором.
Звернення стягнення здійснюється на підставі:
- рішення суду;
- виконавчого напису нотаріуса;
- застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя.
Пунктом 5 договору іпотеки сторони передбачили застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, відповідно до якого у разі настання обставин, зазначених в п.4.1 договору іпотеки, Іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом Іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. В повідомленні, про яке йдеться в п.5.1, Іпотекодержатель зазначає який зі способів задоволення вимог Іпотекодержателя, що передбачені ч.3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», застосовуються Іпотекодержателем для задоволення своїх вимог. У разі застосування передачі предмету іпоетки і власність Іпотекодержателя як способу задоволення вимог Іпотекодержателя, право власності переходить до Іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться в п.5.1 цього договору іпотеки та згідно вимогам чинного законодавства України.
Отже, відповідно до вказаного розділу, сторони договору досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
Перебіг 30-денного строку починається з наступного дня, після календарної дати відправлення іпотекодержателем повідомлення про свій намір укласти договір купівлі-продажу майна, за місцезнаходженням іпотекодавця зазначеним у цьому договорі.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека – це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).
У частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня
2008 року №800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі – Закон №800-VI) норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку», її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Разом з тим, відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі – Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Отже, у пункті 61 Порядку № 1127 визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і державний реєстратор під час її проведення приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
У наведених правових нормах визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
З наведеного слідує, що передумовою для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення.
Визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (див: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц, провадження № 14-48цс19).
Наведені норми спрямовані на забезпечення фактичного повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника потрібно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.
Аналогічний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) зроблено правовий висновок про те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також потрібно вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.
Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки.
У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.
За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
Недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.
При цьому, метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.
Отже, метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб
є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.
Судом встановлено, що надіслання відповідної вимоги для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання також передбачено сторонами у договорі іпотеки в п.5.1.
Таким чином, на державного реєстратора під час вчинення відповідної реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити їх відповідність вимогам законодавства.
Як вбачається з витребуваних судом належним чином завірених копій матеріалів реєстраційної справи, до заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень представником ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» було додано зокрема: - вимогу ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» від 09.12.2019 року за вих. №2224545/РВ506, відповідно до якої ОСОБА_7 повідомлено про наявну заборгованість за кредитним договором №11216176000 від 14.09.2007 року, яка станом на 09.12.2019 року складає – 88 730,71 долара США, а також повідомлено про намір у разі невиконання вимоги звернути звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. ст. 37,38 Закону України «Про іпотеку».
На підтвердження вручення вказаної вимоги, ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» було подано державному реєстратору поштове повідомлення, яке містить інформацію про вручення ОСОБА_8  27.12.2019 року поштової кореспонденції, а саме вимоги від 09 листопада 2019 року за вих. №2224545/РВ506.
Колегія суддів погоджується з висновками суду, що з урахуванням вищевикладеного та викладених розбіжностей у поданих представником ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» документах до державного реєстратора, суд позбавлений можливості перевірити, яку саме вимогу та з яким змістом було отримано ОСОБА_8 від ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС». Апелянтом вказаного не було спростовано.
З урахуванням викладеного, зазначене поштове повідомлення про отримання позивачкою вимоги від 09 листопада 2019 року за вих. №2224545/РВ506, не є належним доказом вручення вимоги від 09.12.2019 року про попередження Іпотекодавця стосовно звернення стягнення, яка міститься в матеріалах реєстраційної справи.
Доводи ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» про те, що судом першої інстанції невірно застосовано Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не спростовують висновків суду першої інстанції.
Підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» зазначено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами – резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна)
не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит – це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Продукція – будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.
У пункті 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» зазначено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).
Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому, до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій (заборону) на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
Аналогічні правові висновки щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц, (провадження № 14-45цс20); від 20 листопада 2019 року у справі
№ 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2020 року у справі № 524/10011/17 (провадження № 61-5446св19) та багато таких інших.
Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада
2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) викладено правовий висновок про те, що обмеження, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.
Мораторій (заборона) на примусове відчуження майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», має цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті.
Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia», який полягає
в тому, що: суд знає право; суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору («da mihi factum», «dabo tibi jus»).
Тобто з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня
2019 року у справі №924/1473/15 (провадження №12-15гс19)).
У пункті 86 постанови від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Як вбачається, спірна квартира АДРЕСА_2 , була придбана позивачкою за кредитні кошти, отримані в іноземній валюті - доларах США за споживчим кредитним договором. Квартира використовується як місце постійного проживання, що додатково підтверджено записом у паспорті громадянина України про реєстрацію позивачки за вказаною адресою, а відтак вона не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) протягом дії Закону № 1304-VII, у тому числі шляхом реєстрації права власності ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», як забезпечення виконання ОСОБА_7 умов укладеного 14.09.2007 року договору про споживчий кредит, ураховуючи, що кредит надано кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті.
Крім того відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інше майно у позивачки відсутнє.
Таким чином, спірна квартира (предмет іпотеки) є місцем постійного проживання позивачки (іпотекодавця). Відомостей про наявність іншого житла, яке належить позивачу на праві приватної власності, у матеріалах справи немає.
Встановивши відсутність іншого житла, яке належить позивачці на праві приватної власності, урахувавши вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у редакції на час вчинення оспорюваної державної реєстрації права власності на іпотечне нерухоме майно за іпотекодержателем, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що державним реєстратором не здійснювались дії з перевірки наявності зареєстрованого права власності іпотекодавця на інше нерухоме житлове майно (його частину) у Державному реєстрі прав чи в його невід`ємній архівній складовій частині або надання державному реєстратору документів, якими підтверджується, що відповідне нерухоме житлове майно не є місцем постійного проживання іпотекодавця, а також відсутня належним чином нотаріальна посвідчена заява іпотекодавця – ОСОБА_1 , яка б підтверджувала згоду на набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.
Спір у цій справі виник у зв`язку з реалізацією іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» як умову для його застосування визначає виключно те, що нерухоме житлове майно, яке перебуває в іпотеці, має використовуватися як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, за іншої умови, що позичальнику або майновому поручителю на праві власності не належить інше нерухоме житлове майно. Тобто однією з умов для застосування зазначеного закону є відсутність у іпотекодавця на праві власності іншого нерухомого житлового майна, окрім як предмета іпотеки.
У матеріалах справи відсутні докази про наявність іншого нерухомого майна
у іпотекодавця, тобто позивачки.
Отже, доводи апеляційної скарги ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» не мають наслідком скасування рішення суду першої інстанції, зводяться виключно до переоцінки доказів. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується апеляційний суд.
Щодо належного способу захисту, колегія суддів виходить з наступного.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження N 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження N 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18) та інших звернуто увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.
Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Отже, у розумінні положень наведеної норми права у редакції, яка була чинною на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, правомірними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 686/19656/19 (провадження № 61-9418св20), від 03 серпня 2021 року у справі № 295/6177/19-ц (провадження № 61-5270св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 543/253/16-ц (провадження № 61-18491св20) та інших.
Отже, помилковими є висновки суду першої інстанції про невірний спосіб захисту, правомірним та ефективним способом захисту права позивача, з урахуванням змін, внесених до Закону, є - скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав чи скасування державної реєстрації прав.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Масловського Миколи Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 ,є частково обґрунтованими, а тому вона підлягає частковому задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Оскільки висновки суду першої інстанції не у повні мірі відповідають правовідносинам, які виникли між сторонами, колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення належного способу захисту, шляхом викладення абзацу третього резолютивної частині в редакції даної постанови.
В решті рішення необхідно залишити без змін.

Порядок та строк касаційного оскарження

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу адвоката Масловського Миколи Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 ,– задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2021 року – змінити.

Викласти абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції – «Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 55493688 від 03.12.2020 року, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», код ЄДРПОУ 43212924.

В решті рішення – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе