ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року 
м. Київ

справа № 120/3250/22
адміністративне провадження № К/990/17711/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 
розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 120/3250/22
за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2023 року (суддя Комар П.А.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року (головуючий суддя - Біла Л.М., судді: Матохнюк Д.Б., Гонтарук В.М.),
УСТАНОВИВ: 
І. Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2022 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі - Мін`юст, відповідач), у якому просив:
- визнати бездіяльність Мін`юсту щодо контролю за виконанням додаткових заходів індивідуального характеру в частині виконання рішень Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 листопада 2006 року та Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року у невиконаних їх частинах - протиправною;
- зобов`язати Мін`юст, з урахуванням рішення Європейського суду з прав людини (по тексту - ЄСПЛ) від 17 липня 2014 року, ініціювати судову процедуру з відновлення і повторного розгляду справи по рішенню Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 листопада 2006 року;
- зобов`язати Мін`юст, з урахуванням раніше виплаченої ним частини заборгованості Державної акціонерної компанії «Укрресурси» (по тексту - ДАК «Укрресурси») на загальну суму 1 900 147,03 грн при виконанні трьох рішень ЄСПЛ, сплатити ОСОБА_1 залишок боргу у розмірі 2 981 555,14 грн, що встановлений арбітражним керуючим ДАК «Укрресурси» та визнаний постановою Північного апеляційного господарського суду від 06 грудня 2021 року у справі № 46/436-б;
- встановити судовий контроль за виконанням судового рішення шляхом подання звіту до суду.
На обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що рішенням ЄСПЛ від 17 липня 2014 року у справі «Яворовенко та інші проти України» (заява № 25663/02 та 30 інших заяв), серед іншого, зобов`язано Україну виконати рішення Ленінського районного суду м.   Вінниці від 27 листопада 2006 року та Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року. Разом з тим, відповідач допустив протиправну бездіяльність стосовно контролю за виконанням додаткових заходів індивідуального характеру в частині виконання указаних рішень національних судів. Зокрема, відповідач протиправно не ініціював судову процедуру з відновлення і повторного розгляду справи по рішенню Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 листопада 2006 року. Окрім того, зазначеним рішенням ЄСПЛ також обов`язано Україну виконати рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року, проте з ним не проведено повного розрахунку по сумі боргу, яка визначена постановою Північного апеляційного господарського суду від 06 грудня 2021 року у справі № 46/436-б.
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 07 червня 2022 року, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2022 року, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання строку звернення до суду не пропущеним. Задоволено клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду. Позовну заяву залишено без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).
Постановою Верховного Суду від 29 грудня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 07 червня 2022 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2022 року скасовано, а справу направлено до Вінницького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про залишення позову без розгляду, дійшов висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду, зазначивши, що він не надав належних та допустимих доказів наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду. Однак, матеріали справи не містять процесуальних рішень щодо надання можливості позивачу скористатися правом подати заяву, в якій зазначити інші причини поважності пропуску строку звернення до суду.
З огляду на це Верховний Суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, застосовуючи частини третю та четверту статті 123 КАС України, неправомірно залишив позовну заяву без розгляду, так як в силу частини першої зазначеної статті суд не залишив позовну заяву без руху із зазначенням недоліків, які необхідно усунути, чим не надав позивачеві можливість повторно повідомити про причини поважності пропуску строку на звернення до суду.
Урахувавши висновки Верховного Суду, суд першої інстанції ухвалою від 18 січня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху та надав позивачеві строк у п`ять днів з дня отримання цієї ухвали подати до суду заяву з обґрунтуванням наявності причин поважності пропуску строку звернення до суду з цим позовом, при цьому вказавши інші причини поважності пропуску такого строку, ніж у заяві від 01 червня 2022 року.
В подальшому, ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2023 року, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено, позовну заяву залишено без розгляду.
Постановляючи означену ухвалу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що спірні обставини стосуються порядку видання ДАК «Укрресурси» наказу від 06 вересня 2017 року № 06/09/17-1Б про звільнення ОСОБА_1 та зміни дати звільнення у його трудовій книжці, які, як уважає позивач, здійснено неправильно. Відтак, за обставин, зазначених у позовній заяві ОСОБА_1 , про порушення своїх прав, за захистом яких він звернувся до суду із цим позовом, позивач був обізнаний починаючи з 19 вересня 2017 року, коли отримав трудову книжку із внесеними у ній записами, які на його думку здійснені з порушенням вимог закону. Натомість, до адміністративного суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся у квітні 2022 році, тобто поза межами строку, визначеного КАС України.
Наведені у заяві позивача доводи про те, що підставою для звернення до суду з даним позовом є постанова Північного апеляційного господарського суду від 06 грудня 2021 року у справі №46/436-б, якою його визнано кредитором ДАК «Укрресурси» на суму боргу у розмірі 2 981 555,14 грн, суд першої інстанції оцінив критично. Зокрема суд зазначив, що сума боргу у розмірі 2 981 555,14 грн є кредиторськими вимогами ОСОБА_1 до ДАК «Укрресурси», а отже її виплата не може бути здійснена в іншому порядку, ніж це передбачено Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Порушення такої процедури відшкодування боргу призведе до порушення прав та законних інтересів інших кредиторів ДАК «Укрресурси». Відтак, постанова суду про визнання остаточної суми боргу ДАК «Укрресурси» перед позивачем не може вважатися підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом. Суть даного позову стосується саме наказу від 06 вересня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 та вчинення записів у його трудову книжку, яку він отримав 19 вересня 2017 року.
Також місцевий адміністративний суд зауважив, що зі змісту позовної заяви і тексту поданих ОСОБА_1 заяв про поновлення строку звернення до суду, слідує, що після спливу тримісячного строку, що визначений у рішенні ЄСПЛ, він не вчиняв дій для поновлення своїх прав. В матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_1 до відповідача з приводу вчинення ним додаткових заходів індивідуального характеру. Тому, оскільки рішення ЄСПЛ датоване 17 липня 2014 року, а до суду з вимогою про зобов`язання відповідача ініціювати повторний розгляд справи, в якій було прийнято рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 листопада 2006 року, позивач звернувся лише в березні 2022 року, то суд дійшов висновку, що позивач пропустив шестимісячний строк звернення до суду.
За описаних обставин Вінницький окружний адміністративний суд дійшов висновку про те, що оскільки позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду і не навів достатніх підстав для визнання причин пропуску такого строку поважними, позовна заява підлягає залишенню без розгляду.
Сьомий апеляційний адміністративний суд у повній мірі погодився з наведеною позицією суду першої інстанції та мотивами постановлення ухвали про залишення позовної заяви без розгляду. Цей суд зазначив, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою у рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
Апеляційний суд погодився з тим, що предметом спору у цій справі є правовідносини, пов`язані із виданням ДАК «Укрресурси» наказу від 06 вересня 2017 року № 06/09/17-1Б про звільнення ОСОБА_1 та зміни дати звільнення і вчинення про це записів у його трудовій книжці, яка отримана ним 19 вересня 2017 року, а тому саме з цієї дати і слід розпочинати відлік строку, протягом якого позивач мав можливість оскаржити відповідні дії/бездіяльність відповідача.
Суд апеляційної інстанції відхилив посилання ОСОБА_1 на позицію Верховного Суду, висловлену в межах даної справи у постанові від 29 грудня 2022 року, оскільки касаційним судом оцінка факту дотримання позивачем строку звернення до суду з даним позовом не надавалась. В даному випадку, судом було надано оцінку лише діям суду першої інстанції щодо дотримання норм процесуального права при вирішенні питання щодо залишення без розгляду позовної заяви позивача.
ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
16 травня 2023 року на адресу Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій він просить скасувати ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що в оскаржуваній ухвалі від 03 лютого 2023 року суд першої інстанції вийшов за межі питання строку і зробив висновки по суті справи, мотивуючи це тим, що державним виконавцем закінчено 13 вересня 2016 року виконавче провадження з виконання рішення ЄСПЛ, а тому відсутні підстави до вчинення контролю і координації будь-яких дій. У свою чергу, суд апеляційної інстанції не застосував правову позицію Верховного Суду, викладений у постанові від 31 липня 2019 року (касаційне провадження № К/9901/14508/19), відповідно до якої висновки судів попередніх інстанцій щодо закінчення виконання рішення ЄСПЛ не відображають реальності та повноти виконання зазначеного рішення, а лише свідчить про їх закінчення.
Касатор стверджує, що суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без розгляду, не врахував висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 127/2-2177/2005, який полягає у тому, що бездіяльність має триваючий характер та існує до початку дій, які свідчать про її припинення. Бездіяльність немає часових меж і закінчується тоді, коли ця бездіяльність припинена. Встановлення строків звернення до суду і залишення заяви без розгляду на підставі їх пропуску не може слугувати меті легалізації триваючого правопорушення та здійснення незаконної бездіяльності.
По суті даного спору скаржник зазначає, що не оскаржує ні дату наказу, ні дату видачі трудової книжки, є вимоги лише по сплаті залишку боргу. Пояснює, що до прийняття постанови Північного апеляційного господарського суду від 06 грудня 2021 року у справі № 46/436-б у нього була відсутня підстава для звернення до суду з цим позовом, а отже, строк звернення, визначений статтею 122 КАС України, ним не пропущений. Скаржник не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що залишок заборгованості є кредиторськими вимогами і повинні виплачуватися у процесі процедури банкрутства, позаяк, на його переконання, це невиконаний обов`язок держави згідно з рішенням ЄСПЛ. Касатор наголошує, що у позовній заяві не просить, як зазначили суди обох інстанцій, про контроль і координацію виконання рішення ЄСПЛ, а оскаржує триваючу бездіяльність Мін`юсту щодо контролю за вжиттям додаткових заходів індивідуального характеру по сплаті залишку боргу повного розрахунку.
Ухвалою від 23 травня 2023 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
05 червня 2023 року до суду касаційної інстанції надійшов відзив Мін`юсту, в якому він просить у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити повністю. Відповідач зазначає, що обставинам, про які йдеться у позові ОСОБА_1 , неодноразово надавалася оцінка Верховним Судом, про що вказано в оскаржуваних рішеннях у цій справі. Відповідно, звернення позивача до суду в 2022 році з новим позовом, але з тих же підстав, відбулося з порушенням строків, встановлених КАС України.
Від позивача 07 липня 2023 року надійшли заперечення на відзив, у яких він зазначає, що суть поданого ним позову полягає у питанні виплати боргу повного розрахунку, що остаточно встановлений роботодавцем і визнаний постановою Північного апеляційного господарського суду від 06 грудня 2021 року на підставі рішень Вінницького апеляційного суду в січні і травні 2021 року та підрахунку роботодавця - ліквідатора ДАК «Укрресурси», з урахуванням раніше виплачених Мін`юстом сум по трьох рішеннях ЄСПЛ, де він являється заявником. Тому вважає, що Мін`юсту потрібно виплатити залишок боргу заробітної плати і коштів, що визнаний постановою Північного апеляційного господарського суду від 06 грудня 2021 року, адже саме так вчиняв відповідач по попередніх рішеннях ЄСПЛ. Наголошує, що бездіяльність відповідача щодо невиплати залишку боргу є триваючою, а тому в даному випадку обрахування строку звернення до суду з цим позовом здійснити неможливо.
Ухвалою від 13 лютого 2024 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
IV. Джерела права й акти їхнього застосування
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
За приписами статті 5 КАС України установлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. 
Згідно зі статтею 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.
За змістом частини першої, другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені у статті 123 КАС України, відповідно до якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо є підстави, визначені частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
V. Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Згідно з ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2023 року, касаційне провадження у справі відкрито з метою перевірки доводів касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.
Переглянувши оскаржувані судові рішення у межах доводів і вимог касаційної скарги, Верховний Суд зазначає наступне.
У першу чергу слід зазначити, що 17 липня 2014 року ЄСПЛ прийнято рішення у справі №25663/02 «Яворовенко та інші проти України», яким зобов`язано державу Україну упродовж трьох місяців виконати рішення національних органів, ухвалені на користь заявників, які підлягають виконанню, та виплатити по 2000 євро кожному із заявників (або його правонаступникам), наведених у Додатку, в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди та компенсації судових та інших витрат плюс будь-які податки, що можуть нараховуватись заявникам на вищезазначені суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу.
Згідно із Додатком до рішення Європейського суду з прав людини за заявою ОСОБА_1 підлягають виконанню: рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2004 року; рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 28 березня 2006 року; рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 16 жовтня 2006 року; рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 06 квітня 2007 року; рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 27 листопада 2006 року.
Спір у цій справі пов`язаний з невиконанням відповідачем, на думку ОСОБА_1 , у повному обсязі рішень національних судів, які підлягали виконанню на підставі рішення ЄСПЛ у справі №25663/02 «Яворовенко та інші проти України», а саме: рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2004 року та рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 27 листопада 2006 року. Зокрема, рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2004 року позивач уважає невиконаним у частині виплати всієї суми боргу, що визнана за ним постановою Північного апеляційного господарського суду від 06 грудня 2021 року у справі № 46/436-б, у розмірі 2 981 555,14 грн, а рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 27 листопада 2006 року - в частині відновлення і повторного розгляду справи по вказаному судовому рішенню, як додатковий захід індивідуального характеру.
У цьому зв`язку варто зазначити, що на виконання вимог постанови Верховного Суду від 29 грудня 2022 року в цій справі Вінницький окружний адміністративний суд ухвалою від 18 січня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху та запропонував позивачеві у п`ятиденний строк з дня отримання ухвали суду подати до суду заяву з обґрунтуванням наявності причин поважності пропуску строку звернення до суду з цим позовом, при цьому вказавши інші причини поважності пропуску такого строку, ніж у заяві від 01 червня 2022 року.
На виконання вимог ухвали суду першої інстанції позивач 26 січня 2023 року подав заяву, у якій зазначив, що судом першої інстанції було розглянуто питання строку звернення до суду, а тому розгляд справи необхідно продовжувати по суті.
Поряд із цим, на обґрунтування причин пропуску звернення до суду з цим позовом ОСОБА_1 зазначив, що пунктом «а» частини третьої статті 10 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено повторний розгляд справи, включаючи відновлення провадження. Статтею 12 цього Закону передбачено обов`язок відповідальних за виконання додаткових заходів і для вжиття їх відповідальними надані цим Законом владні повноваження.
Позивач зазначив, що Мін`юст не вжив будь-яких ініціювань і звернень до національного суду для відновлення і повторного розгляду справи. Також йому невідомо чи Мін`юст передоручив ці ініціювання Уповноваженому у справах ЄСПЛ чи Департаменту ДВС, Мінекономіки чи ДАК «Укрресурси», та взагалі до якого суду слід ініціювати звернення: першої, апеляційної чи касаційної інстанцій.
Вказував, що підставою для звернення до суду стало те, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 06 грудня 2021 року у справі № 46/436-б залишок боргу ДАК «Укрресурси» перед ним визнано на загальну суму 2 981 555,14 грн, а оскільки останню визнано банкрутом, то дії щодо виплати боргу можна проводити лише в межах справи про банкрутство. Встановлення залишку боргу повного розрахунку неправомірно, на думку позивача, затягувалося ліквідатором ДАК «Укрресурси», а відповідачем не вживалися до нього міри впливу, надані йому для цього законодавством. На переконання позивача, раніше 06 грудня 2021 року про цю подію він не знав і не міг знати, а тому до суду звернувся в межах передбаченого КАС України строку.
Однак, як уже зазначалося вище, суди першої та апеляційної інстанції в оскаржуваних судових актах дійшли висновку, що ОСОБА_1 пропустив шестимісячний строк звернення до адміністративного суду із заявленими позовними вимогами.
Колегія суддів уважає за необхідне частково погодитися з позицією судів попередніх інстанцій з описаних нижче підстав.
В аспекті розгляду питання дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом доцільно чітко окреслити, які позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2004 року (пункт 1), а які рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 27 листопада 2006 року (пункт 2).
Проаналізувавши зміст позовної заяви у зіставленні з позовними вимогами, колегія суддів уважає віднести до пункту 1) вимоги про визнання протиправною бездіяльність Мін`юсту щодо контролю за виконанням додаткових заходів індивідуального характеру в частині виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року у невиконаній частині та зобов`язання відповідача сплатити ОСОБА_1 залишок боргу у розмірі 2 981 555,14 грн, що встановлений арбітражним керуючим ДАК «Укрресурси» та визнаний постановою Північного апеляційного господарського суду від 06 грудня 2021 року у справі № 46/436-б, а до пункту 2) вимогу про зобов`язання Мін`юсту, з урахуванням рішення ЄСПЛ, ініціювати судову процедуру з відновлення і повторного розгляду справи по рішенню Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 листопада 2006 року.
Оцінюючи правильність висновків судів обох інстанцій щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами, які стосуються виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року, принагідно врахувати, що Верховним Судом розглянуто цілу низку судових справ за позовами ОСОБА_1 , у яких оскаржувалися дії відповідачів, у тому числі Мін`юсту, щодо невиконання вказаного судового рішення.
Зокрема, у постанові від 09 лютого 2021 року у справі № 120/1592/19-а Верховний Суд зазначив: 
« 52. Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, ураховуючи факт закінчення виконавчого провадження з виконання рішення ЄСПЛ у справі № 25663/02 "Яворовенко та інші проти України" у частині виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року справі №2-200/2004.
53. Так, зі змісту судових рішень у справах №802/1462/16-а, №802/840/16-а, №120/1132/19-а, які набрали законної сили, вбачається, що у межах виконавчого провадження НОМЕР_1 з примусового виконання рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року у справі №25663/02 позивачеві виплачено кошти у загальному розмірі 1 900 147,03 грн, у тому числі 1 188 937,30 грн, перерахованих ВПВР Департаменту ДВС МЮУ згідно з платіжним дорученням №2994 від 03 червня 2016 року, а вказане виконавче провадження закінчено у зв`язку з повним виконанням. При цьому, закінчення виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 з примусового виконання рішення ЄСПЛ у справі № 25663/02 "Яворовенко та інші проти України" від 17 липня 2014 року на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" було обумовлено саме фактом підтвердження виконання усіх судових рішень національних судів, зазначених у Додатку до вищезазначеного рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року, як таких, що підлягали виконанню.
54. Колегія суддів також звертає увагу, що у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №120/1132/19-а Верховний Суд дійшов висновку про відсутність у Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини обов`язку вчиняти будь-які дії щодо контролю і координації дій по виконанню рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року у справі №25663/02, оскільки виконавче провадження НОМЕР_1 по виконанню цього судового рішення закінчено. А оскільки ухвалу Господарського суду міста Києва від 14 лютого 2019 року в справі №46/436-б постановлено після винесення Європейським судом з прав людини рішення від 17 липня 2014 року №25663/02, то і підстави для координації та контролю відповідачем у межах виконавчого провадження НОМЕР_1 виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 14 лютого 2019 року в справі №46/436-б відсутні.
55. Отже, суди попередніх інстанцій цілком обґрунтовано виходили з того, що сума в розмірі 3667621,26 гривень за своєю правовою природою є кредиторськими вимогами ОСОБА_1 до ДАК «Укрресурси», що виключає можливість її виплати (або ж виплати частини) в іншому порядку, ніж це визначено Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».
56. Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав стверджувати про непроведення з позивачем повного розрахунку у частині виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року, та, відповідно, про безпідставність позовних вимог у частині майнового характеру.
57. Крім того, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду у справі №802/1795/17-а від 12 липня 2018 року, що набрало законної сили, встановлено, що рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2004 року в частині зобов`язання зміни дати наказу про звільнення ОСОБА_1 виконане. Так, 06 вересня 2017 року Державною акціонерною компанією «Укрресурси» видано наказ про звільнення ОСОБА_1 з 26 грудня 2015 року та зміну дати запису про звільнення в трудовій книжці. Відповідний запис внесено до трудової книжки ОСОБА_1 .
58. Отже, ураховуючи факт закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року у зв`язку з повним його виконанням, колегія суддів погоджується також із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність у МЮ України обов`язку вчиняти дії по його виконанню поза межами відповідного виконавчого провадження, зокрема і повноважень щодо здійснення заходів впливу на ДАК "Укрресурси" (у особі арбітражного керуючого ліквідатора ДАК «Укрресурси» Куделі М.О.) по приведенню наказу зі зміненою датою звільнення та терміну видачі трудової книжки у відповідності до рішень Європейського суду з прав людини, Замостянського районного суду м.   Вінниці, Законодавства.».
Отже, в зазначеній постанові Верховний Суд підтвердив факт повного виконання рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2004 року в межах виконавчого провадження НОМЕР_1 з примусового виконання рішення ЄСПЛ у справі № 25663/02 "Яворовенко та інші проти України" шляхом виплати позивачеві коштів у загальному розмірі 1 900 147,03 грн та видачі наказу ДАК «Укрресурси» від 06 вересня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з 26 грудня 2015 року та зміни дати запису про звільнення в трудовій книжці. При цьому Верховний Суд констатував, що визнана за позивачем ухвалою Господарського суду міста Києва від 14 лютого 2019 року у справі № 46/436-б сума у розмірі 3 667 621,26 грн є кредиторськими вимогами ОСОБА_1 до ДАК «Укрресурси», що виключає можливість її виплати (або ж виплати частини) в іншому порядку, ніж це визначено Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».
До того ж, у пункті 59 постанови Верховного Суду від 09 лютого 2021 року вказано: «Колегія суддів не приймає до уваги доводи касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій обставин, встановлених у судових рішеннях у справах № 802/82/16-а, № 802/922/18-а, № 802/2272/16-а, №120/133/19-а, № 120/134/19-а, оскільки обставини, встановлені судовим розглядом у цих справах не спростовують факт закінчення виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 з примусового виконання рішення ЄСПЛ у справі №25663/02 "Яворовенко та інші проти України" від 17 липня 2014 року на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону №606-XIV, тобто у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі.».
Аналогічного висновку про виконання рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2004 року в межах виконавчого провадження НОМЕР_1 з примусового виконання рішення ЄСПЛ у справі № 25663/02 "Яворовенко та інші проти України" Верховний Суд дійшов у постанові від 14 лютого 2019 року у справі 802/840/16-а.
На тлі цього колегія суддів зауважує, що після прийняття Верховним Судом указаної постанови від 09 лютого 2021 року Північний апеляційний господарський суд прийняв постанову від 06 грудня 2021 року у справі № 46/436-б, якою визнав ОСОБА_1 кредитором ДАК «Укрресурси» на загальну суму 45 950, 00 грн, з яких: 45 450, 00 грн - вимоги четвертої черги, а 500,00 грн - вимоги шостої черги, а всього, з урахуванням виплаченої Міністерством юстиції України суми в розмірі 1 900 147, 03 грн. та попередніх ухвал господарського суду м. Києва у справі №46/436-б, на загальну суму 2 981 555,14 грн, з яких: 2 417 786, 48 грн - вимоги першої черги, 562 268, 66 грн - вимоги четвертої черги, а 1 500, 00 грн. - вимоги шостої черги.
Як слідує з позовних вимог ОСОБА_1 саме цю суму - 2 981 555,14 грн, яка є його кредиторськими вимогами до ДАК «Укрресурси», він просить зобов`язати Мінюст йому виплатити.
Тобто позивач уважає, що борг у сумі 2 981 555,14 грн може бути стягнутий на його користь у порядку виконання рішення ЄСПЛ (за рішенням адміністративного суду про визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання вчинити дії), а не як кредиторські вимоги в порядку Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».
Без наведення опису вищевказаних обставин надання правильної та змістовної оцінки питанню строку звернення до суду в цій справі було б неможливим, а тому твердження скаржника про те, що суди попередніх інстанцій вдалися до аналізу спірних правовідносин та вийшли за межі розгляду означеного питання, колегія суддів уважає необґрунтованими.
Водночас, ключовим при вирішенні питання строку звернення до адміністративного суду є те, коли позивач дізнався про обставини виконання рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2004 року у межах виконавчого провадження НОМЕР_1 з примусового виконання рішення ЄСПЛ у справі № 25663/02 "Яворовенко та інші проти України".
У вимірі описаних обставин можна зробити висновок, що про обставини виконання рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2004 року позивач повинен був дізнатися щонайменше у 2016- 2017 роках, коли йому було виплачено кошти у загальному розмірі 1 900 147,03 грн та видано трудову книжку з внесеними змінами. Більше того, 13 вересня 2016 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренком С.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання рішення ЄСПЛ у справі «Яворовенко та інші проти України» від 17 липня 2014 року №25663/02.
Окрім того, протягом 2019- 2021 роках Верховним Судом прийнято ряд постанов у судових справах за позовами ОСОБА_1 , де підтверджено факт виконання рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року та правомірність закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1, а також неможливість стягнення у рамках виконання рішення ЄСПЛ коштів, які визнані кредиторськими вимогами позивача у справі про банкрутство ДАК «Укрресурси».
Водночас, із позовною заявою у цій справі ОСОБА_1 звернувся у березні 2022 року, тобто з пропуском строку звернення до адміністративного суду в частині вимог, які стосуються виконання рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2004 року та стягнення боргу в розмірі 2 981 555,14 грн.
За таких умов, висновок судів попередніх інстанцій щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, визначеного статтею 122 КАС України, є обґрунтованим.
Як зазначалося у розділі IV цієї постанови, стаття 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. 
У сенсі вказаної норми поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
Між тим, позивачем не наведено аргументів і доводів, які б могли бути визнані поважними причинами пропуску строку звернення до суду, адже позивачу з інших судових рішень, що набрали законної сили, було достеменно відомо про відсутність обов`язку вчинення відповідачем будь-яких дій щодо контролю і координації дій по виконанню судового рішення за умов закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 з виконання рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року у справі №25663/02.
Посилання скаржника на те, що суд апеляційної інстанції не застосував правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 31 липня 2019 року у справі № 0240/3698/18-а, колегія суддів сприймає критично, оскільки предметом оскарження у цій справі була постанова від 17 квітня 2018 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 червня 2017 року у справі № 802/2272/16-а. В той же час, спір у розглядуваній справі стосується стягнення залишку боргу ДАК «Укрресурси» перед позивачем, який визнано кредиторськими вимогами в межах справи про банкрутство. Тобто, правовідносини в цих справах не є подібними.
Оцінюючи правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з позовною вимогою про зобов`язання Мін`юсту, з урахуванням рішення ЄСПЛ, ініціювати судову процедуру з відновлення і повторного розгляду справи по рішенню Ленінського районного суду міста Вінниці від 27 листопада 2006 року, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Відповідно до положень статті 1 Закону № 3477-IV виконанням Рішення є не лише виплата стягувачеві відшкодування, а й вжиття додаткових заходів індивідуального характеру, якими у відповідності до частини другої статті 10 цього Закону є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який Стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у Рішенні.
Тобто, належним виконанням рішення ЄСПЛ є виплата особі відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального і загального характеру. При цьому, усі дії, спрямовані на виконання рішення ЄСПЛ, здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», у межах відкритого на виконання такого рішення виконавчого провадження. Факт виконання відповідних дій є підставою для закінчення виконавчого провадження по виконавчому документу, виданому на підставі такого Рішення. 
Такий висновок викладено у пункті 51 постанови Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 120/1592/19-а, про яку йшлося вище.
Зі змісту рішення ЄСПЛ у справі № 25663/02 «Яворовенко та інші проти України» від 17 липня 2014 року слідує, що його виконання передбачає вжиття державою, зокрема, заходів індивідуального характеру, а саме виконання рішень національних судів, у тому числі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 листопада 2006 року.
Водночас, у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року у справі № 802/82/16-а зазначено, що заочне рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 27 листопада 2006 року у справі № 2-4319/06, яким частково задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з ДАК «Укрресурси» на його користь середньомісячний заробіток за сумісництво посад за період з 01 березня 2002 року по 01 січня 2003 року з урахуванням компенсацій при інфляції за затримку розрахунку на суму 7 564,50 грн та зобов`язано відповідача звільнити ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера заводу «Модуль» з 01 грудня 2006 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з проведенням повного розрахунку по дату звільнення, було скасоване рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 11 вересня 2007 року. Відтак, таке судове рішення виконанню не підлягає.
Ураховуючи зазначене можна дійти висновку, що позивачу було достеменно відомо ще у 2018 року (з постанови Верховного Суду) про відсутність у Мін`юсту обов`язку щодо виконання рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 27 листопада 2006 року. Окрім того, з урахуванням раніше описаних висновків Верховного Суду, позивач був також обізнаний і з тим, що здійснення додаткових заходів індивідуального і загального характеру щодо виконання рішення ЄСПЛ проводиться також у рамках виконавчого провадження, яке у даному випадку було закінчено постановою від 13 вересня 2016 року ВП № НОМЕР_1.
З цих підстав є необґрунтованими посилання скаржника на висновок Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 127/2-2177/2005 про те, що бездіяльність має триваючий характер та існує до початку дій, які свідчать про її припинення.
На основі цього колегія суддів уважає цілком правильним висновок суду першої інстанції про те, що звернення ОСОБА_1 до суду з позовними вимогами про визнання протиправною бездіяльність Мін`юсту щодо контролю за виконанням додаткових заходів індивідуального характеру в частині виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 листопада 2006 року у його невиконаній частині та зобов`язання відповідача ініціювати судову процедуру з відновлення і повторного розгляду справи по рішенню Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 листопада 2006 року заявлені поза визначеним КАС України строком звернення до суду.
У свою чергу, позивачем не наведено жодних обґрунтувань, які б підтверджували поважність причин пропуску строку звернення до суду.
Колегія суддів наголошує, що норма статті 122 КАС України чітко визначає, що строк звернення до суду обчислюється не з дня коли особа почала вважати, що її права порушені, а саме з моменту обізнаності особи чи її потенційної можливості бути обізнаною про порушення своїх прав.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтованою пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).
Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. І навпаки, безпідставне поновлення таких строків свідчить про порушення принципу правової визначеності.
На тлі зазначеного доречно також звернути увагу на сформований Верховним Судом у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 160/6211/21 правовий висновок, відповідно до якого встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого законом або судом проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) суб`єкта владних повноважень або судове рішення отримують додаткову легітимність (стабільність) та не передбачатимуть можливості перегляду (скасування), а правові наслідки їх прийняття (вчинення) не будуть відмінені. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, а також судового рішення. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності та об`єктивності, поведінки сторін, значимості справи та її впливу на суспільні відносини і національну безпеку, наявності фундаментальної судової помилки, а також непереборності обставин, що спричинили пропуск строку.
Беручи до уваги зміст норм процесуального закону, які регулюють питання строків звернення до суду, а також правові висновки Верховного Суду та ЄСПЛ у зіставленні з установленими судами обставинами та доводами позивача, наведеними в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, колегія суддів констатує, що суди першої та апеляційної інстанцій при вирішення питання дотримання строку звернення до суду на підставі встановлених та досліджених обставин правильно застосували процесуальний закон та залишили позов ОСОБА_1 без розгляду.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій, а зводяться до переоцінки встановлених судами обставин.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведені у цій постанові висновки, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові акти - без змін.
VІ. СУДОВІ ВИТРАТИ
З огляду на результат касаційного розгляду справи судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року у справі № 120/3250/22 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                     В. М. Соколов

                                                                                                    Л. О. Єресько

                                                                                                    А. Г. Загороднюк