Номер провадження: 22-ц/813/399/24 
Справа № 947/24794/19
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М. В.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія: 57

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,
при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус – Яковлева Ольга Миколаївна про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2 частину майна, набутого за період спільного проживання та в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

10 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Яковлева О.М., в якому просить встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу з квітня 2000 року по день смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 - спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , як спільне майно подружжя; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину всього спадкового майна: житлового будинку АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з відповідачів на її користь судові витрати (т.1, а.с.6-10).
18 травня 2021 року рішенням Київського районного суду м. Одеси у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус – Яковлева Ольга Миколаївна про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на 1/2 частину майна, набутого за період спільного проживання та в порядку спадкування за законом відмовлено. У задоволенні заяви представника відповідачів – адвоката Копцюх Богдана Івановича про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 витрат на здійснення правничої допомоги у розмірі 20400 гривень відмовлено (т.3, а.с.105-113).
26 червня 2021 року представником ОСОБА_1 – ОСОБА_2 направлено засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.05.2021. Апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає, що в оскаржуваному рішенні судом зазначено про доведеність свідками зі сторони позивача факту сумісного проживання, проте в резолютивній частині рішення судом відмовлено в задоволенні вказаних вимог, також апелянт не вбачає зрозумілим чому судом було зроблено висновок про те, що будівництво прибудови та придбання квартири було здійснено за власні кошти ОСОБА_6 . Апелянт вважає, що у судовому засіданні було встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_6 з 2000 року як чоловіка та дружини, а отже ОСОБА_1 має право на спадкування за законом у першу чергу. На думку апелянта, судом першої інстанції необґрунтовано не прийнято до уваги звіт про незалежну оцінку майна, адже вказаний звіт не був належним чином досліджений , ніяких питань по ньому не виникало, учасники справи не заперечували проти нього та не заявляли клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи. Апелянт не погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що оскільки не встановлено наявності спільного сумісного майна, то встановлення факту проживання однією сім`єю є зайвим та не створить для ОСОБА_1 правових наслідків та наголошує, що встановлення факту проживання однією сім`єю є підставою для визнання за ОСОБА_1 права на спадкування у першу чергу на рівні з дітьми, як дружина спадкодавця. Крім того, апелянт повідомляє, що факт сумісного проживання також підтверджувався й письмовими доказами, такими як письмовими повідомленнями сусідів, декларацією про надання ОСОБА_1 медичних послуг за місцем проживання, спільними фото. Апелянт наполягає на тому, що судом першої інстанції не було повністю досліджено обставини, що маються значення для справи, а саме: не допитано свідка ОСОБА_7 , не витребувано докази на виконання ухвали суду від 23.01.2020 та не надано часу для підготовки до судових дебатів після появи нових матеріалів у справі. Тому, апелянт просить суд скасувати повністю рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.
В судовому засіданні апелянт та її представник підтримували апеляційну скаргу. Представник відповідачів проти задоволення апеляційної скарги заперечував.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала належних і безперечних доказів, що спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності її та ОСОБА_6 , набуте ними за час спільного проживання та на яке вона має право спадкування за законом, або має право на зміну черговості одержання права на спадкування після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідності до ч.2 ст.74 СК України.
Проте не всі обставини справи судом були встановлені, а зібрані по справі докази отримали належну оцінку, в зв`язку з чим судом першої інстанції прийнято помилкове рішення по суті заявлених вимог. При цьому апеляційний суд зауважує, що суд першої інстанції погодився з висновками представника відповідачів, щодо відсутності «безперечних доказів, які б підтвердили позовні вимоги позивачки». Разом з тим, ЦПК України не містить поняття «беззаперечних доказів», а позиція сторони відповідача, з якою фактично погодився суд, не може ґрунтуватись виключно на запереченнях певних фактів без надання альтернативного пояснення правового статусу позивача, а також підстав заявленого позову – факту спільного проживання. 
Крім того, рішення суду першої інстанції містить низку взаємовиключних висновків, наприклад, щодо презумпції права спільної сумісної власності на майно, у разі його набуття жінка та чоловік під час проживання однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі (ч.1 ст. 74 ЦК України), при цьому, на думку суду першої інстанції, сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без встановлення статусу майна, як об`єкту спільної сумісної власності, або придбаного за спільні сумісні гроші, не є підставою для визнання права власності на частку майна за кожною зі сторін. Одночасно, суд першої інстанції вказав, що оскільки не встановлено наявності спільного сумісного майна, то встановлення факту проживання однією сім`єю, «…є зайвим та не створить для позивача будь-яких правових наслідків…», тому суд відмовив у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Разом з тим, логічно обґрунтованою є інша позиція, яка ґрунтується на вищевказаній нормі ст. 74 СК України, а також враховує саму ідею введення законодавцем інституту спільного проживання чоловіка та жінки однієї сім`єю без реєстрації шлюбу – якщо сторона доводить факт спільного проживання, то на все майно набуте під час спільного проживання чоловіка та жінки однієї сім`єю без реєстрації шлюбу виникає спільна сумісна власність, що при цьому не виключає застосування механізмів Глави 7 СК України при визначенні правого режиму майна, який спрямований на спростування презумпцїї спільного майна. 
В зв`язку з наведеним рішення суду першої інстанції скасовується в повному обсязі з ухваленням нового рішення суду по суті заявлених вимог. 
Так, з матеріалів справи вбачається, що спадкодавець ОСОБА_6 , який розірвав шлюб в 28.01.1992 (т.1, а.с. 13), проживав та був зареєстрований по день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за адресою: АДРЕСА_3 (т.1, а.с.16).
Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду, посилалась на те, що проживала разом з ОСОБА_6 за вказаною адресою з 2000 року, вели сумісне господарство та спільно зі спадкодавцем здійснили реконструкцію будинку. 
Обґрунтовуючи заявлений позов, позивач надала довідку № 256 від 25.05.2019 року, в якій, на підставі пояснень свідків, голова ОСОН КМ "Золотий берег" ОСОБА_8 зазначив про факт мешкання позивачки в статусі цивільне дружини з 2000 року по момент його смерті без реєстрації місяця проживання (т.1, а.с.16,17). До позову було також додано відповідний акт про проживання (т.1, а.с. 18-19). Крім того, до позову була додана декларація з сімейним лікарем, укладена 24.06.2019 (т.1, а.с. 20), довідка про працевлаштування (т.1, а.с. 21), накладні (т.1, а.с. 33-37), чотири фотокартки, в тому числі з весілля відповідачки (т.1, а.с. 39-41), конверти на ім`я позивачки (т.1, а.с. 41-44), запрошення на весілля (т.1, а.с.44).
Відповідно до ст.74 ч.1 СК України - якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Письмовий договір між спадкодавцем та позивачем щодо іншого аніж встановленого ч. 1 ст. 74 СК України режиму спільного майна сторонами не було надано. Таким чином, у разі встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу чоловіка та жінки все майно набуто під час цього проживання вважається спільно набутим майном. 
Відповідачі заперечували факт спільного проживання спадкодавця та позивачки та детально виклали свою позицію щодо всіх доказів у відзиві на позовну заяву (т.1, а.с. 89-95), проте так і не пояснили в якому статусі тоді позивачка мала можливість відвідати весілля, бути на фотокартках разом з спадкодавцем за спірною адресою протягом тривалого часу тощо. До відзиву було також додано диск з відеозаписами, серед яких вирізка з хрестин (близько 30 сек з участю спадкодавця), запис проведення будівельних робіт (т.1, а.с. 125), і хоча диск презентовано як такий що містить відеозаписи з сімейних свят, такі записи на обох дисках, які є тотожніми, відсутні. 
Аналогічним чином, у відзиві ОСОБА_3 оспорюється в цілому факт спільного проживання, проте вказується про проживання з 2014 року та відсутні пояснення щодо наданих фотокарток, зосереджуючись виключно на юридичній стороні справи (т.1, а.с. 148-153). Позовні вимоги були уточнені та позивачка та її представник вказували, що надані первинні докази, стосувались лише окремих аспектів спільного проживання, а уточнила позовні вимоги та надали докази набуття майна для спільного побуту (т.2, а.с. 8-16, 17-23). Позиція відповідачів певним чином, змінилась після допиту свідків, проте навіть в судових дебатах (т.3, а.с. 79-90), сторона відповідачів активно наполягала на наявності юридичних дефектів в поданих доказах тощо без пояснення щодо наданих пояснень свідками ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 щодо факту спільного проживання та його періоду. Звертає на себе увагу те, що свідки відповідачів ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 факт спільного проживання визнавали частково.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю.
Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Разом з цим докази, які подаються до суду, підлягають оцінці відповідно до ст. 89 ЦПК України, за якою суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
За відсутності будь-якого логічного та обґрунтованого пояснення з боку відповідачів щодо зібраних по справі доказів, зокрема яким чином, за яких обставин позивачка та в якому статусі знаходилась в будинку, апеляційний суд виносить рішення на користь тієї сторони, сукупність доказів якої є більш переконливою порівняно з сукупністю доказів іншої сторони.
З врахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про можливість встановлення факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу з квітня 01 січня 2004 року по день смерті ОСОБА_6 – ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Аналогічним чином оцінюючи вимоги позивачки щодо суттєвого покращення майна, яке належало спадкодавцю на праві приватної власності, суд виходить з вищевказаного критерію доведеності вимог, та зазначає, що позивачем надано суду звіт про незалежну оцінку майна, зробленого ТОВ «Експерт капітал», з якої вбачається , що станом на 19.06.2019 року вартість 1/3 частини спірного будинку становить 96 111 грн, тобто вартість частини, що знаходилась в користуванні позивачки та спадкодавця збільшилась вдвічі (т.1, а.с. 26-29). Інших доказів, крім заперечень з боку відповідачів, матеріали справи не містять. На доданому відповідачами відеозапису вбачається проведення робіт щодо благоустрою спірного будинку спадкодавцем (проведення труб), що також опосередковано свідчить про покращення техніко-технічних характеристик спірного будинку. За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог в частині визнання 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Щодо позовних вимог про визнання спільно набутим майном квартири АДРЕСА_2 , то апеляційний суд, виходячи з вищевикладеного встановленого факту спільного проживання та презумпції, встановленої ст. 74 СК України, так само визнає її спільно набутим майном. При цьому апеляційний суд відхиляє посилання сторони відповідачів щодо набуття квартири за рахунок власних коштів спадкодавця, в тому числі за рахунок продажу земельної ділянки, яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про спадкування, оскільки як вбачається з матеріалів справи відчуження земельної ділянки не відбулось, а було складено заповіт на користь третьої особи (а.с.48, 93). Так само сторона відповідачів посилалась на те, що квартира була набута в 2007 році одноособово ОСОБА_6 з метою забезпечення житлом своїх дітей, проте спірне житло було оформлено саме на нього, а не на дітей, а тому останні хоча і набули права користування спірним житлом, проте титулу власності на нього не набули. Відповідно виходячи з неспростованої презумпції спільної власності на спірне майно, яке набувалось під час спільного проживання чоловіком та жінкою (ст. 74 СК України) суд задовольняє відповідні позовні вимоги, в тому числі щодо грошових коштів, які знаходяться у відповідних банківських установах. 
Щодо позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування, то з копії спадкової справи вбачається, що до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулись після смерті ОСОБА_6 - його доньки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які є спадкоємцями першої черги за законом та відповідачами по справі. Також, з заявою про прийняття спадщини звернулась позивач ОСОБА_1 , яка посилалась на факт спільного проживання, та вказала, що вона є спадкоємцем за законом четвертої черги згідно зі ст.1264 ЦК України (т.1, а.с.26,27, 82).
Відповідно до ст.ст.1258, 1259 ЦК України - спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Як роз`яснив Пленуму Верховного Суду України в постанові "Про судову практику в справах про спадкування" від 30 травня 2008 року № 7 під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Доказами безпорадності спадкодавця можуть бути документи, що підтверджують тяжкість стану здоров`я: виписки з історії хвороби, амбулаторні картки, висновки медичних закладів, документи про інвалідність тощо. Будь-які докази безпорадності стану спадкодавця в матеріалах справи відсутні, а тому позовні вимоги в частині зміни черговості та визнання права власності в порядку спадкування задоволенню не підлягають.
Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року – скасувати.
Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.
Встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу з квітня 01 січня 2004 року по день смерті ОСОБА_6 – ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Визнати 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 - спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , право власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , право власності на грошових коштів, які знаходились на рахунках ОСОБА_6 ( НОМЕР_1 ) в банках «Південний», «Ощадбанк». 
В іншій позовних вимогах - відмовити.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду                        А.І. Дришлюк

                                                               С.М. Сегеда

                                                               М.М. Драгомерецький 

Повний текст постанови складений 13 лютого 2024 року

Суддя Одеського апеляційного суду                        А.І. Дришлюк