Унікальний номер справи № 381/2573/22
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3615/2024

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
          12 січня 2024 року                                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді   Журби С.О., 
суддів                         Яворського М.А., Кашперської Т.Ц., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2022 року Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 05 січня 2022 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики №5 на суму 45920,00 грн. Також на підтвердження укладення даного договору відповідачем власноручно написана розписка. Згідно з умовами Договору позики та розписки відповідач зобов`язався здійснити остаточне повернення коштів до 10 січня 2022 року, але в добровільному порядку умови договору не виконав, на момент звернення до суду суму боргу погасив частково, станом на 19.08.2022 сума боргу складає 23 869,81 грн. У зв`язку з неповним поверненням відповідачем коштів позивач вважає, що з того підлягає стягненню також пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 11.01.2022 року по 19.08.2022  року в розмірі 4 407,74 грн.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2  про стягнення боргу за договором позики залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 24 травня 2023 року позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції проігноровано, що між сторонами в силу ст.604 Цивільного кодексу України фактично відбулася новація. Вказує, що  сторони дійшли згоди  і припинили  зобов`язання за первісним договором купівлі-продажу  новим зобов`язанням між тими ж сторонами у вигляді договору  позики на суму заборгованості на новий строк, яке підлягало виконанню позичальником. Стверджує, що ні договір позики від 05 січня 2022 року, ні розписка не містять посилання на те, що позивач доручає здійснювати відповідачу грошові перекази на розрахункові рахунки, відмінні від рахунку позивача. 
На підставі наведеного, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції від 25 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким  уточнені позовні вимоги  позивача задовольнити в повному обсязі.
06 липня 2023 року до Київського апеляційного суду від відповідача надійшли пояснення, в якому він зазначає, що  рішення суду першої  інстанції прийнято без порушень норм матеріального та процесуального права, а апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки у справі ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму, а дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з положеннями ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання встановлених законом умов) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про часткове  задоволення позовних вимог з таких  підстав.
Судом встановлено, що 05 січня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було  укладено договір  позики  № 5 на суму заборгованості 45 920, 00 грн на термін 5 днів.
Відповідно до  п. 2 договору повернення зазначеної у цьому договорі суми  може бути  зроблено не пізніше 10  січня 2022 року.
Відповідно до п 3 договору у випадку прострочення внеску останньої суми  позичальник  виплачує позикодавцю штраф у розмірі 10% ід  суми  позики та пеню у розмірі 10 % від  суми позики  за кожен  день прострочення.
На підтвердження умов договору 05.01.2022 року  ОСОБА_2 було власноручно написано боргову розписку.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що у вказану дату грошові пошти фактично не передавалися, відтак договір позики є неукладеним, тому у його сторін не виникло будь-яких зобов`язань щодо виконання цього договору. При цьому  фактичні обставини  свідчать  про наявність  прихованого правочину, яким фактично був договір купівлі - продажу.
Основним доводом апеляційної скарги позивача є те, що  між сторонами припинилися  зобов`язання за первісним договором купівлі-продажу  новим  зобов`язанням у вигляді позики на суму заборгованості на новий строк, яке підлягало виконанню позичальником.
Апеляційний суд погоджується з позицією позивача.
Відповідно до вимог ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).
З  матеріалів справи  вбачається, що  05 січня 2022 року у зв`язку із нездійсненням ОСОБА_2 розрахунків за договором купівлі-продажу курчат, останнім було підписано договір позики та видано боргову розписку на суму заборгованості за договором купівлі-продажу. 
Вказані обставини фактично визнаються та не заперечуються обома сторонами по справі. 
Таким чином, зважаючи на викладене, фактично сторонами справи 05 січня 2022 року було здійснено новацію боргу у позикове зобов`язання у відповідності до положень ст. 1053 ЦК України. При цьому за своєю суттю така новація не передбачає фактичної передачі боргових коштів однією стороною іншій. В свою чергу вказане спростовує висновки суду першої інстанції про неукладеність договору позики і не виникнення боргових зобов`язань. 
З урахуванням матеріалів справи колегія суддів приходить до висновку про те, що   05 січня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникло боргове зобов`язання на суму 45 920, 00 грн, яке мало бути погашене останнім не пізніше 10  січня 2022 року.
Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_2 зазначав про те, що в повній мірі погасив вищевказане зобов`язання. В той же час суд не може погодитися з такою позицією в повній мірі. 
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Положеннями ч.1 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. 
На підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано до суду договір позики від 05 січня 2022 року та відповідну боргову розписку на суму 45 920, 00 грн. При цьому позивач зазначав, що відповідач погасив частину вказаної суми у розмірі 22050,19 грн до подачі позову. Крім того, як зазначила представник позивача в судовому засіданні, в жовтні 2022 року  відповідач сплатив  позивачу 10 000, 00 грн. За таких умов несплачена сума боргу складає 13 869,81 грн.
Відповідач на підтвердження своєї позиції надав до матеріалів справи докази сплати коштів безпосередньо на рахунок позивача  в загальному розмірі 27 075, 32 грн. (14.01.2022 року на суму 5025, 13 грн; 10.04.2022 року на суму 4000,00 грн; 21.06.2022 року на суму 3000,00 грн; 04.08.2022 року на суму 10025, 06 грн та 14.10.2022 року на суму 5025, 13 грн). 
 Також відповідачем були надані платіжні квитанції від 14.01.2022 року на суму 4944, 72 грн  та від 14.10.2022 року на суму 5025, 13 грн, щодо сплати таких коштів на рахунок дружини  позивача ОСОБА_3 .
Хоча позивач і заперечував  щодо того, що вказані платежі треба враховувати  в даних правовідносинах, однак не навів і не довів факту існування інших правовідносин, за  якими  відповідач  мав би  сплачувати  кошти  на рахунок дружини позивача. За таких умов колегія суддів вважає, що ці кошти також були сплачені в рамках спірного правовідношення. 
Зважаючи на вказане, з точки зору колегії суддів апеляційного суду відповідачем було надано докази сплати безготівковим шляхом в рахунок погашення заборгованості коштів в загальному розмірі 37 045, 17 грн.
Також, як вже зазначалося вище, як вбачається з протоколу і технічного запису судового засідання 11.01.2023 року, представник позивача  заявила, що в жовтні 2022 року  відповідач в рахунок погашення заборгованості сплатив позивачу 10 000, 00 грн. 
Хоча, стверджуючи про повне погашення заборгованості, документально відповідач підтвердив сплату у жовтні 2022 року лише 5025, 13 грн, однак обставини, визнані сторонами, додатковому доказуванню не підлягають. Таким чином, оскільки сплату у жовтні 2022 року боргу ще на 4974, 87 грн фактично визнав позивач, у суду відсутні підстави для невизнання такої оплати. 
Враховуючи викладене, загальний розмір заборгованості, що залишився несплаченим відповідачем, складає 3 899, 96 грн ( 45 920, 00 грн - 37045, 17 грн - 4974, 87 грн). саме така сума боргу й підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. 
В своїй позовній заяві позивач також просив суд стягнути з відповідача й нараховану ним пеню у розмірі 4 407, 74 грн. 
З представленого в позові розрахунку пені вбачається, що при її розрахунку позивач використовував суму заборгованості у розмірі 23 869,81 грн. (що, як вже зазначено вище, не відповідає дійсному розміру боргу) та показник подвійної ставки НБУ, що не врегульовано ні умовами договору, ні положеннями відповідного законодавства. Жодного належного розрахунку, як і обґрунтування підстав для нарахування та стягнення пені в заявленому позивачем вигляді, матеріали справи не містять. На цій підставі суд дійшов висновку про недоведеність вимоги позивача про  стягнення  з відповідача пені у розмірі 4 407, 74 грн.
У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення  серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового судового рішення про часткове задоволення позову. 
Частинами 1, 6, 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Відповідно до п.9, 10 ч.1 ст. 5 Закону України «Про  судовий збір» позивач звільнений  від сплати судового збору, тому судовий збір за подачу позову до суду та апеляційної скарги фактично не сплачувався. 
Розмір судового збору, який мав бути сплачений при подачі позовної заяви до суду першої інстанції становить  992, 40  грн., при подачі апеляційної скарги -1488, 60 грн.
За результатами розгляду справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення на  13,79 % від заявленого розміру позовних вимог. За таких умов відповідно до розміру задоволених та відхилених вимог з відповідача на користь Держави підлягає стягненню 342,13 грн судового збору. 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   задовольнити частково.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) суму боргу у розмірі 3 899 (три тисячі вісімсот дев`яносто дев`ять грн) 96 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Держави  витрати по сплаті судового збору у розмірі 342 (триста сорок дві грн) 12 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                                 С.О. Журба
 
Судді:                                                                                                            М.А. Яворський  
 
Т.Ц. Кашперська