ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2525/24 Справа № 932/4915/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року                                                                м. Дніпро

       Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого – судді: Барильської А.П.,
       суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.
       за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради, Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності на нерухоме майно, -
ВСТАНОВИВ: 

       У травні 2023  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради, Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності на нерухоме майно.
       В обґрунтування позову посилався на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований за ним у розмірі частки 79/100 та за ОСОБА_2 у частці 21/100. Остання померла, а спадщину після її смерті ніхто не прийняв. Майно, яке належало ОСОБА_2 , фактично зруйновано, тому просив суд ухвалити рішення, яким припинити право спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 між ним та ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ним право власності на вказаний будинок та господарські будівлі в цілому.
       Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2023 року у задоволені позову відмовлено. 
       В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позову. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що наявні усі підстави для задоволення заявлених ним позовних вимог. Реєстрація права власності на частину фактично зруйнованого будинку за померлою ОСОБА_2 , правонаступники у якої відсутні, порушує його права на повноцінне користування та розпорядження своїм будинком. Відповідач фактично не заперечує проти задоволення позову. 
       Учасники справи своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України ,не скористалися.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що рішенням Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів від 14 березня 1989 року №156, між співвласниками будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 36 кв.м), затверджено акт ідеальних частин, за ОСОБА_3 - 79/100 частин, за ОСОБА_4 – 21/100 частина.
       Вказана площа відповідає площі, вказаній у акті приймальної комісії від 10 березня 1989 року.
       За відповіддю КП «ДМ БТІ» від 16 серпня 2011 року право власності на будинок АДРЕСА_1 зареєстровано: 79/200 частин - за ОСОБА_5 , 79/200 частин - за ОСОБА_6 , 4/10 - за ОСОБА_2 . Рішенням Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів від 14 березня 1989 року №156 за ОСОБА_2 затверджено 21/100 частину, проте право власності не перереєстровано.
       В подальшому 79/100 (79/200 + 79/200) частин спірного будинку неодноразово відчужувалася та на даний час належить позивачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 20 березня 2014 року.
       Із наданих позивачем технічних паспортів на спірний будинок вбачається, що: станом на 1989 рік площа будинку під літ. «А-1» становила 58,4 кв.м, також наявні добудови до будинку площею 29,3 кв.м.
       Станом на 1993 рік площа будинку під літ. «А-1» вказана 69,2 кв.м, та він складався із приміщень під номерами від 1-1 до 1-7, а також із 2-1 до 2-4.
       Станом на 2011 рік вказаний будинок мав площу 41,3 кв.м та складався із приміщень від 1-1 до 1-6. При цьому до будинку здійснено самочинну добудову.
       Згідно технічного паспорту, станом на 09 січня 2014 року, площа будинку вказана 36 кв.м.
       За відповіддю КП «ДМБТІ» від 05 травня 2011 року, скерованою до ОСОБА_5 (попередній власник 79/100 частин вказаного будинку) вбачається, що 21/100 частина будинку, а саме квартира АДРЕСА_3 , які зареєстровані за іншим співвласником – зруйновані.
       Згідно відповіді Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області від 08 вересня 2023 року та актового запису про смерть №1503, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Згідно відповіді Сьомої ДДНК від 08 вересня 2023 року вбачається, що після смерті ОСОБА_2 спадкова справа не відкривалася.
       Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що будинок АДРЕСА_2 належить позивачу та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, із розміром часток 79/100 та 21/100, відповідно. Виділення вказаних часток в натурі й припинення права на частки у спільному майні не здійснювалося. Відтак позивачу належить ідеальна частка у майні, тобто частка, яка не виділена в натурі. Позивачем не доведено факту встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками. Більше того, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість поділу будинку. Тобто навіть факт знищення частини майна, якою користувалася ОСОБА_2 , не вказує на припинення її права на частку у спільному майні. Також позивачем не доведено наявності вини ОСОБА_2 у знищенні частини спільного майна, а тому підстави для припинення права спільної часткової власності на будинок та визнання права власності на нього в цілому за позивачем у зв`язку із знищенням частини спільного майна, відсутні.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
       Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених 
       Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
       Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.
       За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.
       Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).
       Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
       Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
       За приписами 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.
       Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що частина домоволодіння АДРЕСА_1 у розмірі 21/100, що належить померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , є фізично знищеною. Після її смерті із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався, а тому його вимоги про припинення права спільної часткової власності на домоволодіння та визнання за ним права власності на домоволодіння, як окремий цілий об`єкт, є обґрунтованими. 
       Втім колегія суддів звертає увагу на те, що стаття 365 ЦК України не передбачає такої правової підстави припинення права особи на частку у спільному майні - як знищення цієї частки. 
       В той же час, статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється, зокрема, у разі знищення майна.
       Згідно зі статтею 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення.
       Аналіз зазначених норм закону дає підстави для висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статті 349 ЦК України є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.
       Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.        
       До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах: від 17 січня 2019 року, у справі № 708/254/18 (провадження № 61-46123св18), від 26 червня 2019 року, у справі №334/16303/15 (провадження № 61-9084св18), від 25 вересня 2019 року, у справі №272/62/15-ц (провадження № 61-8833св18) та від 06 листопада 2019 року, у справі №758/11485/15-ц (провадження № 61-30538св18), від 11 листопада 2020 року у справі №264/6464/17 (провадження № 61-6266св19), від 03 березня 2021 року у справі № 520/5968/17 (провадження № 61-1093 св 20).
       Умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно, згідно зі статтею 349 ЦК України, є наявність встановленого факту знищення майна.
       Такого висновку щодо застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов Верховний Суд у постанові від 17 січня 2019 року справа №588/249/20 (провадження № 61-16377св20).
       За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
       Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
       Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
       Доказів звернення до компетентних державних органів із заявою щодо припинення права власності у зв`язку із його знищенням, позивач не надав і таких доказів матеріали справи не містять.
       Позивачу належить ідеальна частка у майні, тобто частка, яка не виділена в натурі.
       Матеріали справи не містять доказів на підтвердження правових підстав для задоволення позову та доводи апеляційної скарги цього не спростовують.
       Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2023 року залишити без змін. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
       Повний текст постанови складений 28 лютого 2024 року.

       Головуючий:                                                                А.П. Барильська 

       Судді:                                                                        Е.Л. Демченко
                                                               
                                                                               М.О.Макаров