ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 лютого 2024 року
м. Київ
 
справа № 201/6472/20
провадження № 61-9744св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.
 
учасники справи:
позивач (за зустрічним позовом відповідач) - ОСОБА_1 ,
відповідач (за зустрічним позовом позивач) - ОСОБА_2 ,
відповідач (за зустрічним позовом) - ОСОБА_3 ,
розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року у складі судді                      Ткаченко Н. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 травня            2023 року у складі колегії суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., Никифоряка Л. П.,
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, поділ майна та визнання права власності на 1/2 частину майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, поділ автомобіля шляхом припинення права спільної сумісної власності на автомобіль та відшкодування вартості частки у спільному майні, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 у липні 2020 року звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:
- встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без укладення шлюбу на час придбання квартири АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу                          від 29 червня 2017 року та автомобіля «Toyota», модель «RAV4», тип загальний легковий - загальний універсал-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2007 року випуску, який придбано 12 червня 2019 року;
- визнати, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 66,0 кв. м, житловою площею 39,1 кв. м, є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
- розділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , а саме визнати за позивачем та відповідачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , за кожним;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля «Toyota», модель «RAV4», тип загальний                          легковий - загальний універсал-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2007 року випуску у розмірі 140 704 грн.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що хоча між сторонами шлюб і було розірвано рішенням Бабушкінського районного суду                          м. Дніпропетровська від 23 червня 2015 року, вони ще до травня 2020 року проживали однією сім`єю в одній квартирі, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, разом виховували доньку. Саме з цих підстав він вважав, що квартира АДРЕСА_1 , яка була придбана за договором купівлі-продажу від 29 червня 2017 року, є спільною сумісною власністю, хоча право власності зареєстровано на цю квартиру тільки на ім`я ОСОБА_2 . Так само, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позивач вважав і придбаний 12 червня 2019 року автомобіль «Toyota», модель «RAV4», 2007 року випуску, право власності на який також було зареєстровано тільки на ім`я ОСОБА_2 . Позивач стверджував, що мав власні грошові кошти, щоб приймати участь у придбанні спірної квартири 29 червня             2017 року, оскільки 29 травня 2012 року продано квартиру (на ж/м Тополя-3 у                м. Дніпрі) за 325 000 грн, крім того, він 28 травня 2013 року зняв депозит в «А-Банку» у розмірі 25 101,97 грн.
ОСОБА_2 у серпні 2020 року звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:
- поділити між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме автомобіль «Toyota Corolla», 2008 року випуску, сірого кольору, номер кузова VIN - НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , а саме стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошові кошти в сумі         127 200 грн в рахунок відшкодування вартості частки в спільному майні в розмірі 3/5 частини, тобто з відступом від принципу рівності часток. 
- припинити право спільної сумісної власності сторін на зазначений автомобіль, визнавши це майно особистою приватною власністю ОСОБА_1 
- визнати недійсним договору купівлі-продажу вказаного транспортного засобу         від 18 вересня 2020 року, який уклали ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що під час шлюбу, в якому вони перебували з 10 серпня 2002 року, вони з чоловіком у 2007 році придбали автомобіль «Toyota Corolla». Автомобіль придбано за 21 000 доларів США, право власності оформлено одноособово на чоловіка. Шлюб розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2015 року у справі № 200/781/15-ц. ОСОБА_2 , вважала, що у відповідності до положень статей 60, 70, 71 СК України цей автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 14 грудня 2022 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову                    ОСОБА_2 . 
Рішення місцевий суд мотивував тим, що позивач факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без укладення шлюбу належними та достатніми доказами не довів. Сукупність зібраних доказів та їх оцінка за правилами статті 89 ЦПК України дає суду можливість зробити висновок, що після розірвання шлюбу і до моменту придбання автомобіля в 2019 році сторони у справі не проживали разом однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, отже відсутні підставі не тільки для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, а і для задоволення інших його позовних вимог.
Позовні вимоги ОСОБА_2 щодо поділу автомобіля «Toyota Corolla», 2008 року випуску, є обґрунтовані, проте вони заявлені з пропуском строків позовної давності для цієї категорії спорів. Заяви про поновлення строків позовної давності для подачі зустрічного позову ОСОБА_2 на розгляд суду не подавала.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Жовтневого районного суду                                          м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, поділ майна та визнання права власності на 1/2 частину майна та ухвалення в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.
Дніпровський апеляційний суд постановою від 30 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року залишив без змін.
Постанову апеляційний суд мотивував тим, що акт про проживання від 20 травня 2020 року не містить жодних відомостей, на підставі яких, особами, що його підписали, встановлено обставини, викладені в цьому акті, зокрема, в чому саме полягало проживання сторін однією сім`єю. Крім того, як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 взагалі не була заявлена позивачем як свідок, а від допиту в якості свідка ОСОБА_5 представник позивача відмовився під час судового засідання 06 грудня 2022 року. Показання свідків ОСОБА_6 та              ОСОБА_7 не дають змогу встановити, що характер відносин позивача та відповідача мав ознаки шлюбних відносин.
Як вбачається із матеріалів справи, квитанції про сплату комунальних послуг були оплачені з карткового рахунку НОМЕР_4 . Гроші на цю картку перераховував позивач. Втім, зазначена картка знаходилась в розпорядженні ОСОБА_2 , і саме вона здійснювала оплату комунальних послуг. Як було встановлено судом першої інстанції та зазначено представником відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, ці гроші мали характер матеріальної допомоги на утримання дитини, яка, окрім іншого, частково використовувалась і на оплату комунальних послуг, проте, ці кошти не були частиною спільного з позивачем бюджету, як він вказував у своїх поясненнях.
Разом з тим, позивач не був власником автомобіля «Toyota», модель «RAV4»,           2007 року випуску та не був його користувачем. Тому договір страхування                      від 11 квітня 2020 року не породжував ніяких правових наслідків, оскільки був укладений неналежною особою. Крім того, вказаний договір не підтверджує факт сумісного проживання сторін у справі.
Враховуючи викладене, позивач не довів належними та допустимими доказами факт сумісного проживання з відповідачем, як чоловіка та дружини.
Крім того, квартира ОСОБА_2 продана за 666 998,79 грн (21 квітня 2017 року), а придбана квартира за 150 104 грн (29 червня 2017 року), тобто після придбання спірної квартири у неї залишилась значна сума коштів. Суд не прийняв доводи ОСОБА_1 про те, що для придбання спірної квартири були використані кошти від продажу квартири АДРЕСА_2 , оскільки ця квартира, по-перше, зі слів ОСОБА_1 , продана 29 травня 2012 року, тобто за п`ять років до придбання спірної квартири, а по-друге, матеріали справи не містять доказів продажу ОСОБА_1 (чи його матері) нерухомості за договором купівлі-продажу від 29 травня 2012 року. Доводи позивача                ОСОБА_1 про те, що для придбання спірної квартири були також використані кошти, які він отримав після розірвання договору депозиту 28 травня 2013 року та які ним знято з депозиту за чотири роки до придбання спірної квартири суд також не прийняв до уваги так само, як і декларації позивача за 2015-2019 роки він, як ФОП, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу, на підтвердження того, що саме ці кошти витрачено на придбання оспорюваної квартири. Крім того, колегія суддів погодилася з судом першої інстанції з приводу того, що станом на травень 2019 року відповідач перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_8 , що виключає набуття спільного майна з колишнім чоловіком.
Отже, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, з яких би вбачалося, що спірне майно набуто сторонами за їхні спільні кошти або спільною працею.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
Від ОСОБА_1 у липні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 травня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, поділ майна та визнання права власності на 1/2 частину майна та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2023 року у справі № 165/2346/20, від 13 липня 2022 року у справі № 201/7705/19, від 21 липня 2021 року у справі № 740/4027/20, від 15 липня                  2020 року у справі № 524/10054/16, від 14 липня 2020 року у справі № 552/5693/18, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15. Суди не дослідили зібрані у справі докази щодо придбання дверей, меблів, пральної машинки, ордер на право тимчасового розміщення власного гаража, копію страхового сертифікату, які долучені на підставі клопотання представника позивача від 29 листопада 2021 року. Суди проігнорували клопотання про допит свідків, які мали змогу додатково підтвердити факт проживання сторін у справі. Крім того, суди попередніх інстанцій встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, а саме покази свідка ОСОБА_8 не можуть бути враховані судом, оскільки він є зацікавленою особою.
Разом з тим, суди порушили норми статей 11, 12, пункту 6 частини першої статті 43, частини першої статті 49, статей 76, 77, 78, 81, 89, частин першої та другої статті 103, статті 110, 120, частини першої та третьої статті 229, статей 258, 359, 360, 365, 367, 382 ЦПК України, та неправильно застосували норми статей 3, 62, 74 СК України.
ОСОБА_1 відкрив картку, яка була у розпорядженні ОСОБА_2 у період починаючи з 23 червня 2015 року до 29 червня 2017 року, та перераховував на неї кошти, якими відповідач сплачувала за комунальні послуги, проте суди попередніх інстанцій не дослідили належним чином вказаний доказ, оцінили його критично і однобічно.
Крім того, суди безпідставно не зазначили і не взяли до уваги те, що свідки зі сторони позивача повідомили суд про те, що сторони після розірвання шлюбу в   2015 році продовжили перебувати у фактичних шлюбних відносинах, вести спільне господарство, мали спільний бюджет та взаємні права і обов`язки, притаманні подружжю, виховували доньку, разом переїхали у придбану ними спірну квартиру.
Заявник вважає, що продавець спірної квартири значно зменшив її ціну в договорі купівлі-продажу.
Також, відзив на апеляційну скаргу подано з порушенням встановленого строку та клопотання про продовження строку для подання відзиву матеріали справи не містять та ухвалою суду не вирішувалось.
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 11 липня 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.
Справа № 201/6472/20 надійшла до Верховного Суду 07 серпня 2023 року.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 серпня 2002 року. Під час перебування у шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_9 .
Шлюб між сторонами розірвано рішенням Бабушкінського районного суду                              м. Дніпропетровська від 23 червня 2015 року у справі № 200/781/15-ц. Рішення суду набрало законної сили 04 липня 2015 року. У даній справі судом встановлено, що подружжя з липня 2010 року втратило взаєморозуміння та повагу один до одного, спільне господарство не ведуть, сім`я фактично розпалася.
ОСОБА_1 стверджував, що після розірвання шлюбу вони з ОСОБА_2 фактично не припинили шлюбні відносини, як чоловік та жінка, проживали без реєстрації шлюбу разом, вели господарство, мали спільний бюджет та виховували спільну доньку.
На підтвердження своїх доводів позивач надав суду наступні докази: акт про проживання від 20 травня 2020 року, складений ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , в якому вказано, що сторони проживали однією сім`єю в кв. АДРЕСА_1 з 29 червня 2017 року та до дня складання акта (т. 1 а. с. 47); квитанції про оплату комунальних послуг; спільні фотографії позивача та відповідача. Також в судовому засіданні 06 грудня 2022 року надані показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Від допиту в якості свідка ОСОБА_5 представник позивача відмовився під час судового засідання 06 грудня 2022 року.
Із наданих квитанцій про оплату комунальних послуг, вбачається, що вказані квитанції були оплачені з карткового рахунку НОМЕР_4 .
Також позивач надав спільні фотографії, які на думку позивача, є підтвердженням факту проживання сторін однією сім`єю без укладення шлюбу у період після розірвання шлюбу, а саме станом на 29 червня 2017 року (дату придбання квартири) та станом на 12 червня 2019 року (дату придбання автомобіля).
ОСОБА_11 , як свідок, підтвердила той факт, що після 2015 року бачила позивача в квартирі відповідача декілька разів, при тому, що бувала у ОСОБА_12 коли раз на місяць, коли раз на півроку, втім, зазвичай, ОСОБА_13 там не було.
Спірна квартира АДРЕСА_1 придбана 29 червня            2017 року за договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_2 (з однієї сторони) та ОСОБА_14 і ОСОБА_15 (з іншої) (т. 1 а. с. 15, 16).
ОСОБА_2 21 квітня 2017 року відчужила власну квартири АДРЕСА_3 , в свій час подарованої її батьком за договором дарування від 16 травня 2007 року (т. 1 а. с. 99, 100).
Крім того, ОСОБА_2 до матеріалів справи долучила довідку від 13 серпня              2020 року з АТ КБ «ПриватБанк», яка підтверджує користування банківським сейфом з 21 квітня 2017 року (станом на 19 липня 2017 року договір розірвано) та заяву на видачу готівки від 21 квітня 2017 року.
ОСОБА_1 надав декларації за 2015-2019 роки, з яких вбачається, що він, як ФОП, зазначав максимально можливу суму доходу, а саме 900 000 грн.
Матеріалами справи підтверджено, що на ім`я ОСОБА_2 12 червня 2019 року придбано автомобіль «Toyota», модель «RAV4», 2007 року випуску (т. 1 а. с. 29).
Відповідач в травні 2019 року зняла в АТ КБ «ПриватБанк» 2 000 евро (відповідач володіла декількома депозитними рахунками - т. 1 а. с. 104).
Також, станом на травень 2019 року ОСОБА_2 перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_8 . Факт перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 з 2019 року підтвердив і свідок (зі сторони         відповідача) - ОСОБА_8 .
Із показань свідків зі сторони позивача ОСОБА_16 та ОСОБА_6 , стосовно тих обставин, що ОСОБА_13 та ОСОБА_12 після розірвання шлюбу ще до 2020 року проживали разом, свідки повідомили, що на дату розгляду справи дружні стосунки у них тільки з ОСОБА_13 , а з ОСОБА_12 вони зіпсовані, в тому числі через їх згоду давати свідчення в суді.
 
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, правомірною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються приписи глави 8 СК України.
Отже, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна, набутого у власність у цей період, на праві спільної сумісної власності.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.
Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»;             5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Отже законодавством передбачено рівнозначну презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна та майна, придбаного жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, до спільної сумісної власності.
Це означає, що якщо майно придбано подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком в період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в постановах Верховного Суду України              від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду                   від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі                  № 554/8023/15-ц зазначено, що «Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
СК України не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які підтверджують наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю».
Судами встановлено, що акт про проживання від 20 травня 2020 року не містить жодних відомостей, на підставі яких, особами, що його підписали, встановлено обставини, викладені в цьому акті, зокрема, в чому саме полягало проживання сторін однією сім`єю. 
Крім того, ОСОБА_4 взагалі не була заявлена позивачем як свідок, а від допиту в якості свідка ОСОБА_5 представник позивача відмовився під час судового засідання 06 грудня 2022 року. Покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не дають змогу встановити, що характер відносин позивача та відповідача мав ознаки шлюбних відносин.
Як вбачається із матеріалів справи, квитанції про сплату комунальних послуг були оплачені з карткового рахунку НОМЕР_4 . Гроші на цю картку перераховував позивач. Проте, зазначена картка знаходилась в розпорядженні ОСОБА_2 , і саме вона здійснювала оплату комунальних послуг.
Позивач не був власником автомобіля «Toyota», модель «RAV4», 2007 року випуску та не був його користувачем. Тому договір страхування від 11 квітня 2020 року не породжував ніяких правових наслідків, оскільки був укладений неналежною особою. Крім того, вказаний договір не підтверджує факт сумісного проживання сторін у справі.
Крім того, квартира ОСОБА_2 продана за 666 998,79 грн (21 квітня 2017 року), а придбана спірна квартира за 150 104 грн (29 червня 2017 року).
В додатку до позову ОСОБА_1 зазначав, що долучає, копію договору купівлі-продажу від 29 червня 2017 року та копію договору купівлі-продажу від 29 травня 2012 року, проте до позову долучив 2 копії примірників договору купівлі-продажу  від 29 червня 2017 року, тобто матеріали справи не містять доказів щодо продажу позивачем своєї (чи матері) нерухомості за договором купівлі-продажу                            від 29 травня 2012 року.
Станом на травень 2019 року відповідач перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_8 , отже спільне набуття майна з колишнім чоловіком станом на травень 2019 року було не можливе.
Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, правильно виходив із того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження ведення з відповідачем спільного господарства, наявності у нього з відповідачем спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання за власні кошти чи спільні кошти іншого майна в інтересах сім`ї, а тому не довів факту проживання на час придбання спірних квартири та автомобіля разом з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Водночас суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що оскільки відсутні підстави для задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то позовні вимоги про визнання спірних квартири та автомобіля спільним майном подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 частки цього майна, також не підлягають задоволенню.
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги показання свідків зі сторони позивача та світлини, на яких позивач зображений разом з відповідачем на відпочинку, як підтвердження спільного проживання без реєстрації шлюбу, колегія суддів відхиляє, оскільки показання свідків та інші докази судами оцінено відповідно до положень статті 89 ЦПК України (оцінка доказів). При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до протоколу судового засідання від 06 грудня 2022 року представник позивача ОСОБА_17 зазначив, що обмежуємося допитом двох свідків (т. 2, а. с. 217, № 99).
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть підтверджувати те, що між сторонами склалися та мали місце протягом зазначеного періоду часу усталені стосунки, які притаманні подружжю.
Посилання в касаційній скарзі на те, що суди не дослідили зібрані у справі докази щодо придбання дверей, меблів, пральної машинки, ордер на право тимчасового розміщення власного гаража, копію страхового сертифікату, які долучені на підставі клопотання представника позивача від 29 листопада 2021 року, а також те, що суди попередніх інстанцій встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, а саме показання свідка ОСОБА_8 не можуть бути враховані судом тому, що він є зацікавленою особою колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки здійснення оцінки доказів, в розумінні статті 400 ЦПК України, є виходом за межі повноважень суду касаційної інстанції, оскільки в такому випадку буде встановлюватися або (та) вважатися доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішуватися питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, що прямо заборонено частиною першою статті 400 ЦПК України.
Аргументи касаційної скарги про те, що суди порушили норми статей 11, 12, пункту 6 частини першої статті 43, частини першої статті 49, статей 76, 77, 78, 81, 89, частин першої та другої статті 103, статті 110, 120, частини першої та третьої статті 229, статей 258, 359, 360, 365, 367, 382 ЦПК України, та неправильно застосували норми статей 3, 62, 74 СК України не заслуговують на увагу, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, врахувавши всі обставини справи, докази надані сторонами у справі, ухвалили законні судові рішення відповідно до положень ЦК України та СК України.
Також, не беруться до уваги посилання заявника про те, що продавець спірної квартири значно зменшив її ціну в договорі купівлі-продажу, оскільки позивач не надав доказів на підтвердження такої обставини.
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 201/7705/19 (позов про визнання недійсним договору оренди житлового приміщення (будівлі), зобов`язання звільнити приміщення та стягнення суми одержаної орендної плати), від 21 липня 2021 року у справі № 740/4027/20 (заява про встановлення факту постійного проживання на території України), є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними.
Посилання в касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2023 року у справі № 165/2346/20, від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16, від 14 липня           2020 року у справі № 552/5693/18, від 23 вересня 2019 року у справі                                                № 279/2014/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, Верховного Суду України від 23 вересня                      2015 року у справі № 6-1026цс15 є необґрунтованими, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать зазначеним правовим висновкам, викладеним у зазначених постановах Верховного Суду та Верховного Суду України. При цьому, питання щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи. Судами попередніх інстанцій встановлено всі фактичні обставини справи, враховано доводи сторін та надано належну оцінку поданим сторонами доказам.
Інші доводи касаційної скарги доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 травня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, поділ майна та визнання права власності на 1/2 частину майна залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 І. В. Литвиненко
 
                                                                                                            А. І. Грушицький
 
                                                                                                                Є. В. Петров