ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

01 лютого 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/30808/23	

 Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
 головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
 суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2023 року (суддя Калугіна Н.Є.) у справі №160/30808/23 за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

                                               в с т а н о в и В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати бездіяльності відповідача щодо надання відповіді на заяву від 29.11.2006 № 11-1020 із копією заяви позивача від 16.11.2006 протиправною та зобов`язання вчинити дії щодо надання відповіді на ці заяви;
- визнати бездіяльності відповідача щодо надання відповіді на заяву позивача від 04.12.2006 протиправною та зобов`язання вчинити дії щодо надання відповіді на цю заяву;
- визнати бездіяльності відповідача щодо прийняття особової справи позивача №1070 протиправною та зобов`язання вчинити дії щодо прийняття особової справи позивача оформленою, відповідно до вимог законодавства України про відшкодування працівникові шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я під час виконання ним трудових обов`язків з пронумерованими аркушами та внутрішнім описом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.11.2023 позовну заяву - залишено без руху та встановлено заявнику 10 днів для надання суду:
- заяви про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на заяву від 29.11.2006 № 11-1020 (із копією заяви позивача від 16.11.2006) та заяву позивача від 04.12.2006;
- доказів ознайомлення позивача з матеріалами особової справи №0401106539.
На виконання ухвали суду позивачем 08.12.2023 засобами системи "Електронний суд" подано до суду заяву про усунення недоліків із зазначенням причин пропуску строку звернення до суду, а також дорученням доказів ознайомлення з матеріалами особової справи №0401106539.
Обґрунтовуючи подану заяву позивач зазначав, що 15 травня 2023 року  надав запит до відповідача та 24.05.2023 відвідав Фронт-офіс (new) Центрального об`єднання управління ПФУ в місті Дніпрі, де під час консультування ознайомився з відомостями та інформацією, яка міститься в документах справи № 0401106539 про його страхові виплати, передані на зберігання до Пенсійного Фонду України з Фонду соціального страхування України (відповідні докази долучено до заяви). Так, звернувшись 16.11.2006 із заявою до голови 
правління - генерального директора ВАТ “Дніпрометиз”, з урахуванням наданої 29.11.2006 останнім відповіді, позивач очікував на обґрунтовану відповідь після надання ВАТ “Дніпрометиз” відповідної інформації Фондом соцстрахування. У подальшому 14.11.2022 звернувся до ПрАТ “Дніпрометиз” із проханням надати відповідну відповідь із долученням запиту до Фонду та отриманої підприємством на нього відповіді. Проте, згідно відповіді ПрАТ “Дніпрометиз” від 14.12.2022, кореспонденція за 2006 рік не збережена, така документація за законом не підлягає архівному зберіганню. Позивач був впевнений, що відповідь на запит підприємства Фондом надавалась, проте, ознайомившись з матеріалами особової справи у пенсійному фонді вказана відповідь у вказаних матеріалах відсутня. Крім того, позивач 04.12.2006 звернувся із заявою до Фонду соціального страхування України щодо направлення запиту до ВАТ “Дніпрометиз” про надання довідок про середньомісячну заробітну плату, але відповіді не отримав та був впевнений, що вона міститься в особовій справі. Проте, після ознайомлення з особовою справою позивачем встановлено, що відповідь на заяву від 04.12.2006 відсутня та скоріше за все зникла при передачі справи з Управління виконавчої дирекції ФССУ в Дніпропетровській області до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області разом з особовою справою № 1070. З огляду на викладене просив поновити строк звернення до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2023 року:
визнано наведені ОСОБА_1 причини пропуску строку звернення до суду неповажними;
позовну заяву, в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо надання відповіді на заяву від 29.11.2006 № 11-1020 із копією заяви позивача від 16.11.2006 протиправною та зобов`язання вчинити дії щодо надання відповіді на ці заяви та  визнання бездіяльності щодо надання відповіді на заяву позивача від 04.12.2006 протиправною та зобов`язання вчинити дії щодо надання відповіді на цю заяву, повернуто позивачеві.
Ухвала суду мотивована тим, що зазначені позивачем підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду не можливо визнати поважними, оскільки не свідчать про наявність причин, які об`єктивно перешкоджали чи унеможливлювали звернення позивачем з позовом до суду у визначені законом строки.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач вказує на те, що у спірному випадку судом першої інстанції не враховано того, що фактично цей спір стосується відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я і на вимоги такого характеру не поширюються строки позовної давності. Також позивач вказує на те, що судом першої інстанції не було враховано того, що позивач хоча і не отримував відповіді на свої звернення у 2006 році, але сподівався на те, що його звернення були належним чином розглянуті, а відповіді на ці звернення знаходяться в матеріалах пенсійної справи, і лише після ознайомлення з цими матеріалами позивач дізнався про порушення свої прав, так як його звернення не були розглянуті.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частиною 2  статті 122 КАС України  для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Тобто, чинне законодавство, встановленими строками, обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. 
Отже, встановлений ч.2 ст.122 КАС України місячний строк звернення до суду починає перебіг з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Так, погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для поновлення строку звернення з позовом до суду, суд апеляційної інстанції приймає до уваги те, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.
Так, у справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У справі «Іліан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.
Отже, практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те, що регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту. Європейський суд підкреслює, що оскільки питання стосується принципу юридичної визначеності, це піднімає не лише проблему трактування правових норм у звичайному сенсі, а також і проблему недоцільного формулювання процесуальних вимог, яке може перешкоджати розгляду позову щодо суті, тим самим спричиняючи порушення права на ефективний судовий захист (справа «Мельник проти України» рішення від 28.03.2006 року).
Таким чином, враховуючи наведені позиції Європейського Суду, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що у кожному конкретному випадку питання щодо дотримання строків звернення до суду, повинно оцінюватися судом враховуючи усі обставини, що призвели до звернення особи із позовом до суду, зокрема, можливості звернення до суду за захистом права у строки, встановлені законом.
У спірному випадку позивач, оскаржуючи бездіяльність відповідача, яка стосується розгляду його заяв від 2006 року, звернувся з цим позовом до суду 24.11.2023.
Виходячи з обставин, зазначених в позовній заяві судом першої інстанції встановлено, що 16.11.2006 позивач звернувся до ВАТ "Дніпрометиз" щодо надання довідок про середній заробіток перед отримання травми у 1995 та 1997 роках.
Листом від 29.11.2006 ВАТ "Дніпрометиз" повідомило позивача, що ним направлено запит до Фонду соцстрахування для отримання роз`яснення щодо формування відповідних довідок, після отримання відповіді позивачу буде надано відповідь.
У подальшому 14.11.2022 позивач звернувся до ПрАТ “Дніпрометиз” із проханням надати відповідь на заяву від 16.11.2006 із долученням запиту до Фонду та отриманої підприємством на нього відповіді. Проте, згідно відповіді ПрАТ “Дніпрометиз” від 14.12.2022, кореспонденція за 2006 рік не збережена, така документація за законом не підлягає архівному зберіганню. 
Крім того, 04.12.2006 позивач звернувся до Фонду соцстрахування із заявою щодо направлення запиту до ВАТ “Дніпрометиз” про надання довідок про середньомісячну заробітну плату, але відповіді не отримав та був впевнений, що вона міститься в особовій справі. 
При ознайомленні 24.05.2023 з матеріалами особової справи №0401106539 позивачем встановлено, що відповіді Фонду на запит ПрАТ “Дніпрометиз” від 29.11.2006 та заяву позивача від 04.12.2006 відсутні. 
Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач оскаржує бездіяльність щодо розгляду заяви від 29.11.2006 №11-1020 (із копією заяви позивача від 16.11.2006) та заяви позивача від 04.12.2006, яка (бездіяльність)  відбулась у 2006 році.
Встановивши такі обставини, які з огляду на доводи апеляційної скарги не заперечуються позивачем, суд першої інстанції правильно звернув увагу на положення Закону України «Про звернення громадян», якими визначено строки розгляду звернень.
Так, відповідно до ст. 20 Закону України "Про звернення громадян" (в редакції чинній на момент звернення з відповідними заявами), звернення розглядаються і        вирішуються        у        термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний     термін вирішити порушені узверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін     вирішення питань, порушених у  зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Отже, звертаючись із вказаними заявами у 2006 році до ВАТ "Дніпрометиз" та пенсійного фонду позивач був обізнаний про прийняття їх на розгляд та мав очікувати на їх розгляд і вирішення у визначений законодавством строк.
Таким чином, у спірному випадку слід вважати те, що початок перебігу строку звернення з позовом до суду припадає на закінчення встановлених законом строків розгляду звернення громадян, оскільки саме з цього часу позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав стосовно розгляду його заяв поданих у 2006 році.
Проте, з даним позовом він звернувся до суду лише 24.11.2023, тобто через 17 років.
Надаючи оцінку аргументам позивача, які, за його позицією, свідчать про поважність причин пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив те, що звернення позивача у листопаді 2022 року до  ПрАТ "Дніпрометиз" щодо надання відповіді на заяву від 16.11.2006 та у травні 2023 року до пенсійного органу щодо ознайомлення з матеріалами особової справи не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.
Оскільки позивач у заяві про поновлення строку не зазначив, які об`єктивно непереборні, істотні перешкоди заважали йому звернутися до суду із позовними вимогами до відповідача та  територіального управління Фонду соціального страхування України (уповноважений органом у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування до 1 січня 2023 року) упродовж встановленого строку звернення до суду з даним позовом, то суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для поновлення такого строку, наслідком чого стало повернення позову, у визначеній частині заявлених вимог, позивачу.
Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними аргументи позивача про те, що у спірному випадку строки позовної давності не можуть бути застосовані, оскільки переданий на вирішення суду спір стосується відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, так як заявлені позивачем вимоги щодо яких постановлено судом першої інстанції оскаржувану ухвалу, стосуються розгляду звернень позивача та його права на інформацію, а не відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Інші аргументи позивача, які наведені в апеляційній скарзі, зокрема, і щодо сподівання позивача на те, що його звернення були розглянуті належним чином, не спростовують обгрунтованість висновків суду першої інстанції, оскільки не свідчать про поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду. Якщо позивач вважав, що розгляд його звернень від 2006 року є юридично значимими для нього, то він не був позбавлений можливості звернутися до відповідальних осіб та з`ясувати результати розгляду його звернень враховуючи строки, встановлені для розгляду таких звернень.
Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обгрунтованою, як того вимагає ст.242 КАС України, у зв`язку з чим підстав для її скасування не існує.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2023 року  у справі №160/30808/23 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку, в строки, встановлені ст..329 КАС України.

Повне судове рішення складено 01.02.2024
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк