Постанова
Іменем України                    
 
20 грудня 2023 року                               
м. Київ
 
справа №  127/21002/21
провадження № 61-5340св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів:  Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,             Тітова М. Ю.,        
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя
 
за касаційною скаргою адвоката Люлика Романа Івановича як представника ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду                       від 08 березня 2023 року у складі колегії суддів: Денишенко Т. О., Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила поділити спільне сумісне майно, визнавши за нею право власності на 1/2  частини транспортних засобів: автомобіля марки «Audi Q7», 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , орієнтовною вартістю згідно з висновком експерта від 11 серпня 2021 року № 5/А  885 339,00 грн, та причіпа «Karavan US-2450-74-ST-GL», 2004 року випуску, вартістю за тим же висновком експерта 13 860,00 грн.
 
Як на обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що 08 серпня 2014 року між сторонами було зареєстровано шлюб, під час якого вони придбали транспортні засоби, які зареєстровані за відповідачем, а саме: 05 березня 2020 року автомобіль марки «Audi Q7», 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та 11 березня 2020 року причіп «KARAVAN US-2450-74-ST-GL», 2004 року випуску. Враховуючи, що ці транспортні засоби є спільним майном подружжя, просила позов задовольнити. 
 
У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив встановити факт спільного проживання його та                                  ОСОБА_1 як чоловіка та дружини однією сім`єю без реєстрації шлюбу               в період з 01 січня 2011 року до 08 серпня 2014 року; визнати спільно набутим майном подружжя 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , зареєстровану за ОСОБА_1 ; здійснити поділ спільного майна подружжя таким чином: визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 ; поділити у рівних частках спільне майно подружжя, а саме: невиконане зобов`язання за договором позики від 25 жовтня 2019 року, укладеним між ОСОБА_2                                        і ОСОБА_3 , у вигляді загальної суми заборгованості 40 000,00 дол. США, що станом  на 21 вересня 2021 року еквівалентно 1 068 000,00 грн; зарахувати розмір грошових стягнень, визначених судом як спільне сумісне майно подружжя,                          у вигляді половини від невиконаного зобов`язання за договором позики                              від 25 жовтня 2019 року у розмірі 40 000,00 дол. США, що еквівалентно                              534 000,00 грн, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 , та 6 930,00 грн, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 , остаточно стягнути                                    з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 527 070,00 грн.
 
Як на обґрунтування зустрічного позову посилався на те, що починаючи з 2011 року він з ОСОБА_4 почали проживати однією сім`єю як чоловік і жінка та вести спільне господарство у квартирі АДРЕСА_2 , яка належить матері ОСОБА_2 , та планували придбати собі квартиру.   
 
10 грудня 2013 року сторони у справі придбали в ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстрували на ОСОБА_4 . Квартира була куплена без ремонту, тому проживати в ній було неможливо.  Оскільки у них не вистачало коштів, вони взяли кредит у ПАТ «Державний експортно-імпортний банк», що підтверджується кредитним договором                          від 10 грудня 2013 року № 74113С1, який сплатили у вересні 2017 року. В цьому договорі ОСОБА_4 зазначила місцем свого проживання квартиру АДРЕСА_2 .  Тому  спірна квартира є спільно набутим майном, яке підлягає поділу в порядку статей 60, 70, 74 СК України як спільне майно подружжя. 
 
Крім того, оскільки не вистачало коштів для закінчення ремонту у квартирі, придбання меблів та інших речей, була необхідність придбати для сім`ї автомобіль, 25 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав у позику 100 000,00 дол. США строком до 30 квітня 2021 року. За позичені кошти в інтересах сім`ї було придбано таке майно: 13 липня 2019 року в салоні Двері Кухні Еlіо зроблено замовлення на кухню Еlnova вартістю 5 790,00 євро та стільницю з каменя вартістю 1 450,00 дол. США, загальною вартістю на 204 000,00 грн, за це замовлення оплачено 04 березня 2020 року; 13 липня 2019 року в салоні Двері Кухні Еlіо зроблено замовлення на міжкімнатні двері Еldoor вартістю 2 625,00 євро та вхідні двері Straj вартістю 17 600,00 грн, загальною вартістю 93 200,00 грн, цей договір виконано 02 березня 2020 року; 20 грудня 2019 року в салоні Двері Кухні Еlіо придбано ліжко Lumira + ніша, загальною вартістю 35 999,00 грн; 22 і 23 грудня 2019 року придбано матраци на загальну суму 49 785,00 грн; 10 січня 2020 року                в магазині АVЕ придбано ліжко-будиночок вартістю 1 700,00 дол. США; 23 січня 2020 року в салоні Двері Кухні Еlіо придбано побутову техніку на суму 171 347,00 грн, договір виконано 03 березня 2020 року; 08 травня 2020 року придбано тюлі та штори на загальну суму 29 500,00 грн; 02 червня 2020 року у ФОП ОСОБА_6 придбано шафи у квартиру на загальну суму 112 800,00 грн; 07 липня 2020 року             в салоні Двері Кухні Еlіо придбано плінтус накладний для кухні, загальною вартістю 11 670,00 грн. Також для потреб сім`ї на автомобільному аукціоні «Сорагt» було придбано два автомобілі, а саме 04 листопада 2019 року - Audi Q7, 2018 року випуску, за 18 200,00 дол. США та 14 квітня 2020 року - Тoyota RAV4, 2019 року випуску, за 12 200,00 дол. США, які підлягали відновлювальному ремонту, оскільки продавались пошкодженими; ремонт виконано за спільні сімейні кошти, що підтверджується квитанціями та рахунками фактурами.  04 березня 2021 року придбано причіп «Кагаvan US-2450-74-ST-GL» вартістю 13 860,00 грн. 
 
Оскільки строк виконання зобов`язань за договором позики від 25 жовтня                2019 року настав 30 квітня 2021 року, а кошти повернені не були, сторони вирішили продати автомобілі та здійснити погашення боргу за договором позики. ОСОБА_1 , знаючи про необхідність продажу автомобіля, який був зареєстрований на її ім`я, 01 квітня 2021 року видала ОСОБА_7 довіреність щодо надання йому права продажу автомобіля з визначенням умов на власний розсуд, після чого  11 серпня 2021 року через ПП «Каролінні» автомобіль «Audi Q7», 2018 року випуску було продано за 33 000,00 дол. США,  автомобіль «Тoyota RAV4», 2019 року випуску - за 25 000,00 дол. США. За рахунок отриманих від продажу автомобілів коштів 13 серпня 2021 року здійснено часткове погашення боргу перед ОСОБА_3 на суму 60 000,00 дол. США.
 
15 лютого 2018 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 1/2 частину їх спірної квартири.
 
Отже, спільно набутим майном подружжя, яке підлягає поділу, є: 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 , оскільки інша 1/2 цієї квартири є особистою власністю ОСОБА_2 ; невиконані зобов`язання за договором позики від 25 жовтня 2019 року у сумі 40 000,00 дол. США, що станом на 21 вересня 2021 року еквівалентно 1 068 000,00 грн; причіп «Каrаvan US-2450-74-ST-GL», вартістю 13 860,00 грн.
 
У вересні 2021 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміну предмета позову, у якій просила визнати автомобіль марки «Audi Q7» об`єктом права спільної сумісної власності та стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію вартості 1/2 частки цього рухомого майна у визначеному автотоварознавчою експертизою розмірі; визнати за нею право власності на 1/2 частку причепа «Кагаvan US-2450-74-ST-GL», 2004 року випуску, зареєстрованого 11 березня 2020 року за ОСОБА_2 . 
 
На обґрунтування заяви посилалася на те, що 12 серпня 2021 року відповідач без її згоди здійснив відчуження автомобіля «Audi Q7», тому вона має право на компенсацію вартості 1/2 частини відчуженого транспортного засобу.
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміну предмета позову та збільшення позовних вимог, у якій просила стягнути                                            з ОСОБА_2 на свою користь у результаті поділу спільного сумісного майна, а саме: автомобіля марки «Toyota Rav4», 2019 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , автомобіля марки «Audi Q7», 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , причепа «Кагаvan US-2450-74-ST-GL»,              2004 року випуску, прогулянкового судна моделі «Bayliner 185BR», 2005 року побудови, 1/2 частину вартості вказаного майна, що становить 1 410 510,00 грн.
 
Як на обґрунтування заяви посилалася на те, що на прохання ОСОБА_2                 01 квітня 2021 року вона видала його знайомому ОСОБА_7 довіреність на право продажу автомобіля «Toyota Rav4», який перебував у її власності, який                   12 серпня 2021 року було продано за 31 300,00 дол. США, що еквівалентно                       838 840,00 грн, які відповідач привласнив собі. Також 12 серпня 2021 року він продав придбаний у шлюбі автомобіль «Audi Q7» за 61 400,00 дол. США, що еквівалентно 1 645 520,00 грн.  Вартість причепу «Каrаvan US-2450-74-ST-GL» за висновком ТОВ «Подільський експертний центр» від 11 серпня 2021 року становить 13 860,00 грн. Крім цього, за час шлюбу за спільні кошти сторони придбали прогулянкове судно моделі «Bayliner 185BR», 2005 року побудови, зареєстроване за ОСОБА_2 , вартість якого на 28 липня 2021 року становила 10 200,00 дол. США, що еквівалентно 322 800,00 грн. Отже, загальна вартість усіх зазначених транспортних засобів - 2 821 020,00 грн. Оскільки відповідач два з них продав, а решта перебуває у його власності,                       ОСОБА_1 просила суд стягнути на її користь 1 410 510,00 грн.
 
У листопаді 2021 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про зміну зустрічного позову, у якій просив встановити факт спільного проживання як чоловіка та дружини ОСОБА_2 і ОСОБА_8 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2011 року до 08 серпня 2014 року; визнати спільно набутим майном подружжя 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованої за  ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку цієї квартири; поділити як спільне майно подружжя у рівних частках невиконане зобов`язання за договором позики від 25 жовтня 2019 року, укладеним між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , на суму 40 000,00 дол. США, що станом на 21 вересня 2021 року еквівалентно 1 068 000,00 грн; зарахувати розмір грошових стягнень, визначених як спільне сумісне майно подружжя, у вигляді половини невиконаного зобов`язання за договором позики від 25 жовтня 2019 року у розмірі 40 000,00 дол. США, що становить 20 000,00 дол. США та еквівалентно 534 000,00 грн, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 , а також 6 930,00 грн, що підлягають стягненню    з ОСОБА_2 , остаточно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 527 070,00 грн; здійснити поділ спільного майна подружжя                      у вигляді грошових коштів, розміщених на депозитних рахунках                               ОСОБА_1 в АТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «ПриватБанк», шляхом стягнення з позивача-відповідача на користь відповідача-позивача 1/2 частки цих коштів.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 02 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки «Audi Q7», 2018 року випуску, у розмірі 442 669,50 грн, грошову компенсацію вартості 1/2 частки причепа «KARAVAN US-2450-74-ST-GL», 2004 року випуску, у розмірі 6 930,00 грн, грошову компенсацію вартості 1/2 частки судна «Bayliner 185 BR» у розмірі 161 400,00 грн. В решті вимог за первісним позовом відмовив. Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнив частково. Встановив факт спільного проживання як чоловіка та дружини                     ОСОБА_2 і ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу               в період з 01 січня 2011 року до 08 серпня 2014 року . В решті вимог за зустрічним позовом відмовив. Стягнув з ОСОБА_2 на користь                            ОСОБА_1 4 916,80 грн судового збору та 8 200,00 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня            2011 року до 08 серпня 2014 року. 
 
Придбана у період спільного проживання сторін спірна квартира № 45 є спільним майном, належним їм у рівних частках. Оскільки 15 лютого 2018 року шляхом укладання ОСОБА_1 договору дарування 1/2 частки цієї квартири ОСОБА_2 подружжя у добровільному порядку поділило цю квартиру, підстав для задоволення вимоги ОСОБА_2 про її поділ немає. 
 
Договір позики було укладено ОСОБА_2 без згоди на                                             це ОСОБА_1 , належних доказів використання позичених коштів                         в інтересах сім`ї немає, тому й підстав для виникнення у подружжя солідарного обов`язку з повернення боргу немає.
 
Магельницький не надав доказів про наявність на депозитних рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , грошових коштів, тому немає підстав для їх поділу та стягнення на користь позивача-відповідача 1/2 частки цих грошових коштів. 
 
Оскільки автомобіль марки «Audi Q7», причеп «KARAVAN US-2450-74-ST-GL» і судно «Bayliner 185 BR» були придбані в період шлюбу, вони є спільним майном подружжя, частки в якому є рівними. Оскільки продаж відповідачем-позивачем автомобіля було вчинено хоча і в період шлюбу, проте без згоди дружини, а також ураховуючи знаходження причепа і судна в його користуванні, з нього на її користь підлягає стягненню компенсація вартості 1/2  частини цього майна. Вимоги ОСОБА_1 про стягнення на її користь половини вартості придбаного і проданого в період шлюбу автомобіля «Toyota Rav4» задоволенню не підлягають, адже цей автомобіль було зареєстровано за нею і нею ж надано довіреність на розпорядження ним, у тому числі і шляхом його продажу. 
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Вінницький апеляційний суд постановою від 08 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2022 року в частині стягнення                                      з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля марки «Audi Q7» у розмірі 442 669,50 грн та відмови у задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_2 , скасував та в цих частинах ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля марки «Audi Q7» у розмірі 442 669,50 грн відмовив. Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнив. Визнав спільно набутим майном подружжя 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 236352005101), зареєстрованої за ОСОБА_1 . Визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку цієї квартири. Невиконане зобов`язання за договором позики від 25 жовтня 2019 року, укладеним між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ,  у вигляді заборгованості     у розмірі 40 000,00 дол. США, що станом на 02 січня 2023 року еквівалентно                        1 462 720,00 грн, поділив у рівних частках між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , визначив по 20 000,00 дол. США боргу за кожним. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 365 670,00 грн у рахунок компенсації вартості майна, що підлягало поділу як спільне сумісне майно подружжя. В решті рішення суду залишив без змін. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги                   в розмірі 9 303,70 грн.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно визнав дарування ОСОБА_1 1/2 частини спірної квартири ОСОБА_2 як вирішення в добровільному прядку питання щодо поділу між сторонами спільного майна. 
 
Ураховуючи, що договір позики від 25 жовтня 2019 року укладений     ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, зобов`язання за ним, що залишилися невиконаними, підлягають поділу між сторонами в рівних частинах. 
 
Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення                        з відповідача-позивача грошової компенсації вартості 1/2 частки причепа «KARAVAN US-2450-74-ST-GL» і судна «Bayliner 185 BR» як спільного майна, тому сума, шляхом зарахування суми їх вартості, яка підлягає стягненню                                       з ОСОБА_1 за договором позики підлягає зменшенню. 
 
Крім цього, встановивши, що спірні автомобілі були придбані у період шлюбу та продані сторонами у ньому, суд першої інстанції помилково прийняв рішення про стягнення з відповідача-позивача половини вартості проданого ним автомобіля «Audi Q7».
 
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення вартості зареєстрованого на ім`я ОСОБА_1 та реалізованого за її дорученням автомобіля «Toyota Rav4»; в частині встановлення факту спільного проживання сторін у справі як чоловіка та дружини однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2011 року                              до 08 серпня 2014 року; в частині відмови у позовних вимогах                        ОСОБА_2 про поділ коштів на депозитних рахунках в апеляційному порядку не оскаржувалося, тому не було предметом апеляційного перегляду. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги, відзиву на неї, їх узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 10 квітня 2023 року,                          адвокат Люлик Р. І. як представник ОСОБА_1 просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 08 березня 2023 року та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 грудня                  2019 року у справі № 490/4949/17, від 03 липня 2019 року у справі № 554/14662/15, від 08 квітня 2020 року у справі № 361/7130/15, від 30 січня 2019 року у справі                 № 372/1558/16, від 15 жовтня 2020 року у справі № 483/812/19, від 13 травня             2019 року у справі № 638/1962/17, від 06 березня 2019 року у справі                                    № 754/11103/16, від 30 січня 2019 року у справі  № 372/1558/16, від 17 квітня               2019 року у справі № 631/1982/16, від 10 жовтня 2019 року у справі № 607/2831/16, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 лютого 2019 року у справі  № 596/820/17, від 08 серпня 2019 року у справі № 450/1686/17, від 15 липня                2019 року у справі № 235/499/17, від 04 квітня 2018 року у справі № 1316/3987/12; суд не дослідив зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, заявник зазначає про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 заперечувала факт проживання з ОСОБА_2 як чоловіка та жінки, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю, набуття до шлюбу спільного сумісного майна, про що зазначала у відзиві на його позов, проте її доводи неправильно покладені в основу рішення потягли за собою хибні висновки колегії суддів апеляційної інстанціїщодо визнання нею такого факту. 
ОСОБА_2 знав про придбання нею в 2013 році квартири в особисту власність, оскільки, отримавши в дар 1/2 її частку, не заперечував проти встановлених умовами договору дарування обставин та не оспорював                                 у подальшому факт належності іншої частини квартири ОСОБА_1 
ОСОБА_1 не знала про укладення ОСОБА_2 договору позики та про наявність у нього боргових зобов`язань, згоди на отримання коштів у позику не надавала, кошти в інтересах сім`ї не витрачались, тому немає і підстав нести їй відповідальність за цим договором. 
Предметом касаційного перегляду у цій справі є постанова апеляційного суду,  прийнята за наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в частині, що була предметом апеляційного перегляду. 
05 червня 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2  на касаційну скаргу, який  мотивований законністю і обґрунтованістю рішення апеляційного суду. Сторони в апеляційному порядку рішення міського суду                       в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не оскаржували, тому воно не було предметом апеляційного перегляду. Договір позики він уклав в інтересах сім`ї, на ці кошти були придбані автомобілі, меблі та здійснено ремонт у квартирі, тому зобов`язання за цим договором є спільними та підлягають поділу в рівних частинах. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
25 травня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
З 01 січня 2011 року до 08 серпня 2014 року сторони у справі проживали як подружжя однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а 08 серпня 2014 року   зареєстрували шлюб, який розірвано 28 жовтня 2021 року.
 
Згідно з договором купівлі-продажу від 10 грудня 2013 року ОСОБА_9 є власником квартири АДРЕСА_1 .  
 
Згідно з кредитним договором від 10 грудня 2013 року № 74113С1, укладеним між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» і  ОСОБА_4 , позичальник отримала кредит у сумі 300 000,00 грн для оплати придбання нерухомого майна (квартири), з кінцевою датою погашення 08 грудня 2028 року.
11 грудня 2013 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України»                   і ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 74113Z11, за умовами якого іпотекодавець передала спірну квартиру в іпотеку. 
ОСОБА_1 достроково виконала зобов`язання, взяті за кредитним договором, у зв`язку з чим ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» надало нотаріусу лист від 07 вересня 2017 року № 074-11/802 про повне погашення заборгованості за кредитним договором з проханням зняти обтяження квартири іпотекою.
 
15 лютого 2018 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування подарувала 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 
25 жовтня 2019 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого позичальник отримав 100 000,00 дол. США, метою отримання позики є придбання автомобіля та здійснення ремонту у квартирі.
05 березня 2020 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на  автомобіль марки «Audi Q7», 2018 року випуску, державний номерний знак                        НОМЕР_1 , який він відчужив 12 серпня 2021 року.
11 березня 2020 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на    причіп «KARAVAN US-2450-74-ST-GL», 2004 року випуску.
22 червня 2020 у Державному судновому реєстрі України РВА № 020 під № 1501 постійно зареєстровано прогулянкове судно моделі «Bayliner 185 BR», 2005 року побудови, ідентифікаційний номер корпусу «BIYF58CSH405», бортовий реєстраційний номер судна « НОМЕР_3 », головні механізми - MerCruiser                         № OW049011 потужністю 135 к. с., власник судна - ОСОБА_10 .   
Згідно з висновком ТОВ «Подільський експертний центр» про вартість від 11 серпня 2021 року № 5/А орієнтовна середня вартість автомобіля «Audi Q7», 2018 року випуску, з урахуванням технічного зносу становить близько 885 339,00 грн. Орієнтовна середня вартість причепа «KARAVAN US-2450-74-ST- GL», 2004 року випуску, з урахуванням технічного стану становить приблизно 13 860,00 грн.  
Відповідно до інформації на сайті AUTO. RIA.COM вартість судна, аналогічного судну Bayliner 185 BR, 2005 року побудови, станом на 28 липня 2021 року становить 10 200,00 дол. США, що еквівалентно 322 800,00 грн.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права  у  подібних  правовідносинах,  викладеного  у  постанові  Верховного  Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується  з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм                        права  в   межах   касаційної   скарги,   дійшов   висновку,   що   касаційна   скарга підлягає задоволенню частково  з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Суд першої інстанції встановив факт спільного проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_1 як чоловіка та дружини однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2011 року до 08 серпня 2014 року .
Рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту в апеляційному порядку не оскаржувалося та не було предметом апеляційного перегляду, тому доводи касаційної скарги в цій частині не підлягають перевірці.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. 
Суди встановили, що в період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторони за договором купівлі-продажу від 10 грудня 2013 року придбали квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку оформили на   ОСОБА_9 , яка 15 лютого 2018 року на підставі договору дарування подарувала 1/2 частину цієї квартири ОСОБА_2 .
 
Ураховуючи наведене, висновок апеляційного суду про задоволення зустрічного позову щодо поділу між сторонами частини спірної квартири є обґрунтованим, адже ОСОБА_9 розпорядилася своєю частиною у спільній сумісній власності. Договір дарування не містить відомостей його вчинення                       з метою добровільного поділу спірної квартири, а ОСОБА_2 звертаюсь до суду із зустрічним позовом про захист свого порушеного права просив лише порівну поділити іншу 1/2 частину цієї квартири, яка залишилася у власності відповідача за зустрічним позовом.
 
Отже, колегія суддів з урахуванням вимог зустрічного позову та статті 13 ЦПК України погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічних вимог про визнання спільно набутим майном спірної квартири і її поділ та ухвалення в цій частині нового рішення.  
 
Разом із цим не можна повністю погодитися з іншими висновками апеляційного суду за наслідками перегляду в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції з огляду на таке. 
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що                         є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Встановивши, що в період шлюбу сторони придбали прогулянкове судно моделі «Bayliner 185 BR»; причіп «KARAVAN US-2450-74-ST-GL» автомобіль марки «Audi Q7», суди обґрунтовано вважали, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , частки кожного                             з подружжя у якому є рівними.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, суди мають встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого                з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
У разі коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
 
Суди встановили, що 12 серпня 2021 року ОСОБА_2 продав автомобіль марки «Audi Q7», згоди на відчуження спірного автомобіля не ОСОБА_1 надавала.
 
Ураховуючи наведене та встановивши, що сторони придбали спірний автомобіль під час перебування у зареєстрованому шлюбі, однак ОСОБА_2 розпорядився ним на власний розсуд без повідомлення і згоди                        ОСОБА_1 та не довів належними доказами використання отриманих від продажу коштів в інтересах сім`ї, з огляду і на те, що продав цей автомобіль за день до звернення позивача до суду з цим позовом про його поділ, а згодом і про розірвання шлюбу, що свідчить про існування між сторонами конфлікту на час продажу автомобіля, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що                у цій справі позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу.
 
Також правильним є висновок судів про віднесення прогулянкового судна моделі «Bayliner 185 BR» та  причепу «KARAVAN US-2450-74-ST-GL», які знаходяться                        у користуванні ОСОБА_2 , до спільного майна подружжя та стягнення              з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частки  цього майна.  
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Факт укладання правочину, з якого виникає боргове зобов`язання, в інтересах сім`ї та використання одержаного за таким правочином в інтересах сім`ї є предметом доказування у справі (стаття 77 ЦПК України).
Обов`язок доказування та подання доказів за змістом статей 12, 81 ЦПК України покладається на сторону, яка посилається на такі обставини як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Ураховуючи наведені норми, Верховний Суд погоджується в цій частині                             з висновком суду першої інстанції про недоведеність ОСОБА_2 укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг коштів за цим договором для задоволення потреб сім`ї, адже про цей договір                            ОСОБА_1 відомо не було, письмової згоди на його укладення вона не надавала. Саме по собі зазначення в договорі мети його укладення, а саме для придбання автомобіля і здійснення ремонту в квартирі, не свідчить про використання цих коштів за належністю. Проте апеляційний суд, покладаючи на відповідача за зустрічним позовом відповідальність за цим договором, на наведене уваги не звернув.   
 
Згідно зі статтею 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
З огляду на викладене постанова апеляційного суду в частині поділу між сторонами невиконаного зобов`язання за договором позики від 25 жовтня                2019 року підлягає скасуванню із залишенням в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.
Аргументи касаційної скарги про те, що суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження є надуманими, адже ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2021 року ухвалено розгляд справи провести                 у порядку загального позовного провадження. Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України  справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Ухвалою апеляційного суду від 23 січня 2023 року справу призначено до розгляду                   у відкритому судовому засіданні в залі суду, про що повідомлено учасників справи.
Оскільки виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 08 березня               2023 року було зупинено ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2023 року, її виконання у нескасованій частині необхідно поновити. 
Керуючись статтями 400, 410, 413, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу адвоката Люлика Романа Івановича як представника ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 08 березня 2023 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні стягнення грошової компенсації 1/2 частки автомобіля «Audi Q7», 2018 року випуску, та в частині задоволення зустрічної вимоги ОСОБА_2 про поділ невиконаного зобов`язання за договором позики від 25 жовтня 2019 року та стягнення на його користь 365 670,00 грн компенсації вартості майна скасувати, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2022 року в частині задоволених вимог ОСОБА_1 та в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про поділ невиконаного зобов`язання за договором позики залишити в силі.
 
В іншій частині постанову Вінницького апеляційного суду від 08 березня 2023 року залишити без змін.
 
поновити виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 08 березня  2023 року у нескасованій частині.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська 
Судді                                                                                                 А. Ю. Зайцев
                                                                                                            Є. В. Коротенко
                                                                                                            В. М. Коротун
                                                                                                            М. Ю. Тітов