Справа № 462/9266/23                                Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б. 
Провадження № 22-ц/811/3494/23                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 січня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
                головуючої: Н.П. Крайник 
суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри
                при секретарі: Х.Б. Назар
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 листопада 2023 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису,-
                                               в с т а н о в и в: 
У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису.
Просила видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_1 на строк шість місяців з визначення такого заходу тимчасового обмеження прав, як заборона перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 . 
Заяву обгрунтовувала тим, що 18.07.2008 року між нею та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09.11.2023 року у справі № 462/5750/23 розірвано. У шлюбі в них народилось троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Заявниця змушена звертатись із даною заявою про видачу обмежувального припису, оскільки ОСОБА_1 систематично вчиняє домашнє насильство, як стосовно неї особисто, так і стосовно їхніх дітей. Так, співробітниками Національної поліції України було складено п`ять термінових заборонних приписів стосовно кривдника ОСОБА_1 . Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 04.10.2023 року у справі № 462/5896/23, залишеною беї змін постановою Львівського апеляційного суду від 03.11.2023 року, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. В ніч з 20 на 21 жовтня 2023 року ОСОБА_1 вкотре вчинив домашнє насильство щодо старшої доньки ОСОБА_6 , що полягало у нанесенні дитині побоїв без спричинення видимих тілесних ушкоджень, мордування, шмаганні. 21.10.2023 року ОСОБА_2 звернулась за екстреним номером телефону «102» щодо вчинення відносно неї домашнього насильства, а 23.10.2023 року подала письмову заяву про це. У зв`язку із цим, 24.11.2023 року ВП №1 ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області зареєстровано кримінальне провадження за №12023142390000512 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначено судово-медичну експертизу. Відразу того ж дня, 24.11.2023 року ОСОБА_1 знову побив доньку ОСОБА_6 , спричинивши їй забій, садна правої руки, рану на лівому зап`ясті. 27.11.2023 року ВП №1 ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області зареєстровано кримінальне провадження за №12023142390000516 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено судово-медичну експертизу. Вказує, що фізичне і психологічне насильство вчиняється ОСОБА_1 на очах і в присутності доньок, від чого вони теж страждають. Психологічне насильство з боку ОСОБА_1 включає використання нецензурних, брутальних, непристойних, лайливих слів, словесні образи, погрози, приниження, залякування. Оскільки інші, більш м`які заходи реагування на дії ОСОБА_1 не забезпечують протидії домашньому насильству, просила заяву задоволити.
   Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 листопада 2023 року заяву задоволено частково.
Видано обмежувальний припис, яким заборонено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , протягом чотирьох місяців перебувати за місцем проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 .
       Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .
       Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
       Зазначає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення за відсутності достатніх доказів, які могли б свідчити про можливі ризики застосування ним у майбутньому психологічного чи фізичного насильства щодо  ОСОБА_2  та ОСОБА_3 .З матеріалами справи підтверджується лише один факт вчинення домашнього насильства, який мав місце 19 липня 2023 року і відбувся щодо  ОСОБА_3 . Вказаний факт встановлений судовими рішеннями у справі №462/5896/23 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.Щодо інших матеріалів покладених судом першої інстанції в основу оскаржуваного рішення, то такі, на думку апелянта, не можуть бути підставою для видачі щодо нього обмежувального припису.Вважає, що з його боку відсутнє будь-яке систематичне насильство щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яке б давало підстави для застосування щодо нього обмежувального припису. ОСОБА_2 у зв`язку з виниклими між ними неприязними відносинами, умисно робить все, щоб вижити його з квартири за адресою АДРЕСА_1 , власником якої він є також. Для цього ОСОБА_2 використовує будь-які доступні їй методи, в тому числі настроює проти нього дитину, спонукаючи останню агресивно та зневажливо ставитися до нього. Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що квартира за адресою АДРЕСА_1 є його єдиним житлом.
       Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.
       У засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 
       Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи. Від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні, однак , враховуючи, що до заяви не долучено належних доказів на підтвердження зазначеного у заяві, колегія суддів прийшла до висновку, що клопотання не підлягає до задоволення.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення.
       Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
       Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство – це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
       Економічне насильство – це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
       Психологічне насильство – це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
       Фізичне насильство – це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
       Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
       Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
       Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника – це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
       Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
       Відповідно до частини десятої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.
       У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків – це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
       Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
       Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
       Таким чином, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.
       Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
       Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.
       Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 (провадження № 61-13257св22) зазначено, що: «обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків.
       Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство.
       Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону.
       Верховний Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками».
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22 (провадження № 61-8702св22) вказано, що: «обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
       Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).
       Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
       Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
       Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
       Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи».
Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09.11.2023 року розірвано.
Від шлюбу в подружжя є діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно матеріалів справи заявник ОСОБА_2 разом з доньками проживає за адресою АДРЕСА_1 .
Звертаючись до суду з вказаною заявою,  ОСОБА_2 обгруновувала підставність подачі такої, а відтак необхідність видачі обмежувального припису тим, що заінтересована особа  ОСОБА_1 систематично вчиняє стосовно неї та їхніх дітей домашнє насильство психологічного та фізичного характеру. Інші, більш м`які заходи реагування на дії ОСОБА_1 не забезпечують протидії домашньому насильству.
Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 04.10.2023 року, яка постановою Львівського апеляційного суду від 03.11.2023 року залишена без змін, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. Згідно постанови суду ОСОБА_1 близько 22.30 год 19.07.2023 року по АДРЕСА_1 вчинив фізичне домашнє насильство відносно своєї доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, два рази ударив рукою в праве плече та по голові, без заподіяння тілесних ушкоджень, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.173-2 КУпАП.
Судом також встановлено, що відносно кривдника ОСОБА_1 07.06.2023 року, 19.07.2023 року та 15.11.2023 року були винесені термінові заборонні приписи. З даних приписів вбачається, що ОСОБА_1 вчиняв домашнє насильство фізичного та психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_2 та доньки ОСОБА_3 .
Крім цього, у провадженні ВП №1 ЛРУП №2 ГУНП у Л/о наявні матеріали кримінальних проваджень за №12023142390000512 від 24.11.2023 року та №12023142390000516 від 27.11.2023 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Дані кримінальні провадження внесені в ЄРДР за заявами ОСОБА_2 , яка звернулась у поліцію у зв`язку з нанесенням ОСОБА_1 їй та їхній доньці ОСОБА_3 тілесних ушкоджень. По вищевказаних кримінальних справах призначені судово-медичні експертизи.
Зважаючи на вказані докази, колегія суддів приходить до висновку, що наявні підстави вважати, що вчинення ОСОБА_1 насильства у сім`ї носить тривалий та систематичний характер, а також, як на час ухвалення рішення судом першої інстанції, так і на час розгляду справи апеляційним судом, існували та існують надалі ризики можливого продовження таких дій ОСОБА_1 , а також ескалації такого насильства.
Із наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що сварки, сутички та конфлікти між учасниками справи тривають довший час та такі конфлікти переростають у насильницькі дії з боку ОСОБА_1 , як психологічного (образи, погрози, висловлювання нецензурними словами, залякування, тощо), так і фізичного (тілесні ушкодження) характеру.
За таких обставин, суд першої інстанції вірно вважав доведеним факт вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_2 з боку заінтересованої особи ОСОБА_1 та правильно вказав і про те, що є високою вірогідність продовження домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, поясненнями заявниці, а тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до кривдника, колегія суддів погоджується із застосованим обмежувальним приписом, який ухвалив суд першої інстанції в межах визначеного у законі строку, а саме на чотири місяці та заходами вжитими судом.
Також, колегія суддів вважає обмеження прав ОСОБА_1 , застосовані судом виправданими, оскільки заінтересована особа не позбавляється своїх прав, а такі лише законно тимчасово обмежуються з метою забезпечення реалізації та захисту прав потерпілої особи, а саме прав на життя, здоров`я, безпеку, житло, свободу, тощо, що слід вважати мають у даному випадку пріоритет.
Такі заходи відповідно є законними, переслідують законну мету та слід вважати є пропорційними до мети, що переслідується (необхідними в демократичному суспільстві).
Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, вірно встановив обставини справи та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви.
Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення суду не вбачає.  

       Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
  п о с т а н о в и в:   
 Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 листопада 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Повний текст постанови складено 02 лютого 2024 року.

Головуючий:                           Н.П. Крайник 
Судді:                                            Я.А. Левик
                                                                                              М.М. Шандра