Справа № 144/825/16-ц
Провадження № 22-ц/801/15/2024
Категорія: 23
Головуючий у суді 1-ї інстанції Герман О. С.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 року	Справа № 144/825/16-ц	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Приватного підприємства «ЗІС», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відділ Держгеокадастру у Теплицькому районі про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками за апеляційною скаргою Приватного підприємства «ЗІС» на рішення Теплицького районного суду Вінницької області у складі судді Германа О. С. від 26 жовтня 2022 року,

встановив:

       У червні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, за яким з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив усунути перешкоди в користуванні земельними ділянками шляхом зобов`язання Приватного підприємства «ЗІС» (далі – ПП «ЗІС») повернути йому земельні ділянки з кадастровими номерами 0523785000:02:002:0200 та 0523785000:02:002:0199, які розташовані на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області та заборонити ПП «ЗІС» проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на вказаних земельних ділянках.
       В обґрунтовування вимог позову зазначав, що він є власником земельних ділянок з кадастровими номерами 0523785000:02:002:0200 та 0523785000:02:002:0199. У січні 2015 року йому стало відомо, що існують договори оренди землі, укладені нібито між ним та ПП «ЗІС», відповідно до яких ПП «ЗІС», має право користуватися належними йому земельними ділянками строком до 2025 року. Вказував, що цих договорів оренди землі він не підписував та нікого не уповноважував на їх підписання, а тому ПП «ЗІС» користується належними йому земельними ділянками на підставі неукладених договорів оренди землі. 
       Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2022 року позов задоволено.
       Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер 0523785000:02:002:0200, які чиняться ПП «ЗІС», шляхом зобов`язання його повернути йому цю земельну ділянку, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області та заборонити ПП «ЗІС» проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на вказаній земельній ділянці.
       Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер 0523785000:02:002:0199, які чиняться ПП «ЗІС», шляхом зобов`язання його повернути йому дану земельну ділянку, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області та заборонити ПП «ЗІС» проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на вказаній земельній ділянці.
       Вирішено питання розподілу судових витрат.
       Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, адже своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Оскільки договори оренди землі ОСОБА_1 , як власник земельних ділянок, не підписував, то належні йому земельні ділянки з кадастровими номерами 0523785000:02:002:0200 та 0523785000:02:002:0199, знаходиться у фактичному користуванні ПП «ЗІС» без установлених законом підстав, а ПП «ЗІС» порушує права ОСОБА_1 , як власника земельних ділянок, та створює перешкоди у користуванні ОСОБА_1 своїм майном. Суд першої інстанції врахував правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц та дійшов висновку, що порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту, яке полягає в усуненні перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом зобов`язання ПП «ЗІС» повернути її власнику та забороні проведення будь-яких робіт на вказаних земельних ділянках.
        В апеляційній скарзі ПП «ЗІС», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення скасувати і ухвалити нове – про відмову у позові.
       На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що 18 квітня 2006 року між ПП «ЗІС» та ОСОБА_1 укладено два договори оренди землі строком на 10 років, а 07 травня 2010 року було укладено додаткові угоди, якими продовжено дію договорів оренди землі до 2025 року та збільшено розмір орендної плати до 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Договори оренди землі і додаткові угоди до нього підписані особисто орендодавцем, що свідчить про вільне волевиявлення у ОСОБА_1 на укладення договорів оренди землі саме із ПП «ЗІС», яке відповідало його внутрішній волі і йому були відомі всі істотні умови договору. При укладенні змін (доповнень) до договорів оренди землі 07 травня 2010 року у орендодавця також було вільне волевиявлення на укладення вказаних змін, яке відповідало його внутрішній волі. Дії орендодавця ОСОБА_1 були направлені на укладення таких договорів оренди землі, тому що він надав підприємству-орендарю свій паспорт та реєстраційний номер облікової картки платника податків, свідоцтво про право власності на земельні ділянки.  ОСОБА_1  не звертався до ПП «ЗІС» із претензіями щодо незаконного використання його земельних ділянок та не звертався із відповідними заявами до контролюючих органів з приводу незаконного використання його земельних ділянок ПП «ЗІС». Суд першої інстанції не взяв до уваги пояснення свідків ОСОБА_2  і ОСОБА_3 , які пояснили що орендодавець особисто підписав договори оренди землі у 2006 році і особисто підписав зміни (доповнення) до цього договору у 2010 році. Починаючи із 2006 року ОСОБА_1  особисто отримував орендну плату в ПП «ЗІС». Поведінка ОСОБА_1  є недобросовісною, оскільки він знаючи, що у 2006 році ним укладено договори оренди землі з ПП «ЗІС» і 07 травня 2010 року підписано зміни (доповнення) до договорів оренди землі, у січні 2014 році уклав договори оренди землі на ці ж земельні ділянки із ТОВ «Теплик Агро», яке запропонувало йому більший розмір орендної плати.
       Також є помилковим висновок суду щодо судових витрат, що підлягають стягненню з ПП «ЗІС» на користь ОСОБА_1 . Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, в якій вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, вважало, що суд мав би дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з нього судових витрат на професійну правничу допомогу.
        Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
       Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 січня 2023 року зупинено апеляційне провадження до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 513/879/19.
       Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 січня 2024 року поновлено апеляційне провадження у цій справі та призначено її до розгляду.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
       Частинами першою – третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       Судом встановлено, що на підставі Державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯА № № 104345, 104346 від 17 березня 2005 року ОСОБА_1 є власником земельних ділянок, площею 2,1827 га та 2,1229 га, які розташовані на території Петрашівської сільської ради Теплицького району Вінницької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
       Згідно з договорами оренди землі № № 360, 361 від 18 квітня 2006 року про визнання недійсними яких пред`явлено позов, земельні ділянки, площею 2,1827 га та 2,1229 га, що належить ОСОБА_1 , передані в оренду ПП «ЗІС»». Пунктом 9 вказаних договорів установлено розмір орендної плати 422 грн 45 к., яка вноситься орендарем грошовою формою у розмірі 1,5 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
       Відповідно до змін (доповнень) до договорів оренди землі, зареєстрованих у Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (далі – Теплицький районний відділ Вінницької регіональної філії ДП «ЦДЗК») від 09 серпня 2006 за № 040685000384 та № 040685000385, термін договорів оренди землі продовжується до 2025 року та орендну плату установлено розмір 1059 грн 86 к., яка вноситься орендарем грошовою формою у розмірі 3,0 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки, вказані зміни зареєстровані Теплицьким районним відділом Вінницької регіональної філії ДП «ЦДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 12 травня 2010 року за № 041005900318 та №041005900317.
       Висновком експерта № 261-П від 18 серпня 2017 року встановлено: підпис у графі «Орендодавець» у договорі оренди землі № 360, укладений 18 квітня 2006 року між ОСОБА_1 та ПП «ЗІС», зареєстрований Теплицьким районним відділом Вінницької регіональної філії ДП «ЦДЗК» 09 серпня 2006 року за № 040685000384, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою; підпис у графі «Орендодавець» у договорі оренди землі № 361, укладений 18 квітня 2006 року між ОСОБА_1 та ПП «ЗІС», зареєстрований Теплицьким районним відділом Вінницької регіональної філії ДП «ЦДЗК» 09 серпня 2006 року за № 040685000385, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
       Між сторонами виник спір про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
       Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
       Статтею 203 ЦК України установлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
       Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
       Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
       Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
       Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
       Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
       Статтею 640 ЦК України установлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
       Договір оренди землі – це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).
       Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент укладення спірних договорів) договір оренди землі укладається у письмовій формі, а набирає чинності договір оренди після його державної реєстрації (стаття 18 цього Закону).
       Частиною першою статті 15 цього Закону визначені істотні умови договору оренди землі.
       Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 – 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга статті 15 Закону).
       У разі ж якщо сторони не досягли згоди щодо встановлення істотних умов договору, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
       Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
       Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).
       Згідно статті 318 ЦК України суб`єктами права власності є учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.
       Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
       Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
       Згідно з цією статтею власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, звернувшись до суду з відповідним негаторним позовом.
       Підставою для подання такого негаторного позову є вчинення будь-якою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження, користування належним йому майном.
       Для подання негаторного позову достатньо, щоб такі дії об`єктивно порушували права власника та щоб такий позов відповідав усім формальним вимогам процесуального права і містив усі основні елементи цивільно-правового позову, якими є його предмет і підстава.
       Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.
       Підставою негаторного позову слугуватимуть посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.
       За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
       Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (статті 129 Конституції України).
       Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання договорів оренди землі, укладених між ним та відповідачем, недійсними.
       Після проведення у справі судової почеркознавчої експертизи, за висновком якої підписи від імені ОСОБА_1 у графі «Орендодавець» у договорах оренди землі № 360 та № 361 від 18 квітня 2006 року, виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою, такий спосіб захисту прав позивача став неактуальним, тому до закінчення підготовчого засідання ним подана заява про зміну предмета позову на вимогу про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, де він просив усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні належними йому земельними ділянками, які чиняться ПП «ЗІС», шляхом зобов`язання останнього повернути йому спірні земельні ділянки, розташовані на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, та заборонити ПП «ЗІС» проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на цих земельних ділянках.
       Такі дії позивача є належним способом захисту його прав з урахуванням правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, де Велика Палата відступила від наведеного висновку у своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц шляхом уточнення, а саме, встановила, що: «зайняття земельних ділянок, зокрема фактичним користувачем треба розглядати як таке, що не є пов`язаним з позбавленням власника його володіння цими ділянками. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок».
       Встановивши, що ОСОБА_1 не підписував договорів оренди земельних ділянок, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що вказані договори порушують права позивача, як власника цих земельних ділянок, оскільки належне йому нерухоме майно знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав, що створює позивачу перешкоди у користуванні своїм майном та є підставою для задоволення позовних вимог.
       Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимог позову про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками.
       Доводи апеляційної скарги про отримання ОСОБА_1 орендної плати як доказу дійсних договірних відносин між сторонами у справі не заслуговують на увагу, оскільки не заперечують встановленого експертним шляхом факту неукладеності правочинів (через відсутність підпису позивача), адже правовою підставою для користування чужою земельною ділянкою на умовах оренди є виключно договір оренди землі, укладений у письмовій формі.
       Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не заслуговують на увагу, тому що відповідні обставини справи, а саме факт підписання договорів ОСОБА_1 , а відтак укладення договору, не можуть доводитися показаннями свідків.
       Безпідставними є доводи апеляційної скарги про недоведеність витрат  ОСОБА_1  на професійну правничу допомогу з огляду на таке.
       Відповідно до частин першої – третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.
       За змістом частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
       Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:  складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);  часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);  обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;  ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
       Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини четверта – шоста статті 137 ЦПК України).
       Понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу оформлені у встановленому законом порядку та підтверджені доданими до матеріалів справи доказами, а саме:
- угодою про надання правової допомоги від 04 березня 2021 року;
- розрахунком-описом судових витрат у цій справі, згідно з яким витрати на правову допомогу склали: вивчення документів – 1000 грн 00 к., складання заяви про зміну предмету позову – 5000 грн 00 к., витрати на проїзд у Теплицький районний суд (мінімум три рази) – 1000 грн 00 к., ведення справи у суді – 8000 грн 00 к., що у загальній сумі становить 15000 грн 00 к.;
- ордером серії ВН № 011097 про надання правової допомоги адвокатом Клінчиковим С. О. Снігуру О. І.
       Вирішуючи питання відшкодування понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції врахував клопотання представника ПП «ЗІС» про зменшення розміру цих витрат, і керуючись критерієм реальності адвокатських послуг, їхньої дійсності та необхідності, дійшов висновку, що сума у 15000 грн 00 к. є не співмірною зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та стягнув на користь ОСОБА_1 з ПП «ЗІС» витрати на правничу допомогу у сумі 3000 грн 00 к. При цьому суд першої інстанції врахував ту обставину, що у суді першої інстанції перебуває значна кількість справ за позовами фізичних осіб до ПП «ЗІС», де інтереси позивачів представляє один і той же адвокат Клінчиков С. О., що значно спрощує роботу адвоката.
       Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
       Частиною третьою статті 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорцій-ним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи тощо.
       Тобто у ЦПК України передбачені критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
       У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зроблено висновок, що: «принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладений обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення».
       Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зробила висновок про те, що: «витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статі 137 ЦПК України). При прийнятті рішення щодо відшкодування витрат на правову допомогу слід керуватися такими критеріями: дійсність витрат, необхідність витрат, розумність розміру витрат, співмірність витрат».
       Надавши належну правову оцінку доказам, наданим позивачем на підтвердження витрат на правничу допомогу, та урахувавши клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу і його обґрунтування, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що заявлена сума є неспівмірною зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, а тому обґрунтовано на підставі частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшив розмір витрат на правничу допомогу.
       Решту суми від стягнених судових витрат складають витрати по оплаті судового збору у розмірі 1102 грн 40 к. і витрати за проведення судово-почеркознавчої експертизи у розмірі 4500 грн 00 к., стягнення яких не оскаржується відповідачем.
       Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального і процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
       Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
       За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України). 
       Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

       Апеляційну скаргу Приватного підприємства «ЗІС» залишити без задоволення, а рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2022 року – без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       (Повний текст судового рішення виготовлено 01 лютого 2024 року).

       Головуючий                                                О. С. Панасюк

       Судді:                                                        О. Ю. Береговий
       
                                                                       Т. М. Шемета