КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
Справа №758/8654/21                                     Головуючий у 1 інстанції: Машкевич К.В. 
Провадження №22-ц/824/746/2024                Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
 
12 березня 2024 року                                                                                       м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                                         Гаращенка Д.Р.
суддів                                                      Кулікової С.В., Музичко С.Г.
за участю секретаря                                         Дуб С.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 березня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення, -
 
                                                         ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2021 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 серпня 1995 року. 
З 29 березня 2015 року в квартирі зареєстрований ОСОБА_2 , однак не проживає в ній. 
Це свідчить про те, що він втратив інтерес до квартири, як до свого місця проживання, фактично мешкає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .
Крім того, тягар з утримання житла відповідач також не несе, ці витрати несе він через свого представника в Україні, заборгованості за надані житлово-комунальні послуги не має.
Формальне право відповідача на користування спірним житловим приміщенням, його не проживання в квартирі порушує його права власника на користування та розпорядження своїм майном. Він має бажання продати спірну квартиру, але потенційні покупці при наявності реєстрації відповідача втрачають інтерес до квартири.
У травні 2022 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення.
Свої вимоги обґрунтував тим, що ОСОБА_1 його батько, який у 2015 році виїхав до Ізраїлю, контактів з ним не підтримував і не сплачував аліменти на його утримання.
Мати ОСОБА_2 , неодноразово намагалася потрапити до квартири, однак не змогла, оскільки в ній були замінені замки і там проживали сторонні люди, яким ОСОБА_1 здавав квартиру в оренду.
Ці обставини були і є перешкодою для його проживання в квартирі.
 
Зазначив, що іншого житла він немає, окрім спірної квартири, а проживати з матір`ю він не може, оскільки вона сама має скрутні житлові умови та проживає в кімнаті в комунальній квартирі.
Орендувати житло він також не може, оскільки не працює.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 березня 2023 року у задоволені первісного позову ОСОБА_1 було відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено, усунуто перешкоди ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 25 квітня 2023 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
Просив скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 березня 2023 року та ухвалити нове про задоволення первісного позову.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням відмовити. 
В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вважає, що ОСОБА_2 та його представником  не було надано будь-яких доказів на підтвердження того, що існувала будь яка домовленість, що ОСОБА_2 після досягнення повноліття буде проживати у спірній квартирі.
Зазначив, що до показів свідка ОСОБА_3 слід відноситись критично оскільки, будь-яких звернень до органу опіки та піклування чи будь-яких інших органів в інтересахжитлових прав сина матір не зверталась, доводи ОСОБА_2 у зустрічній позовній заяві про те, що батько не надавав йому матеріальної допомоги спростовані ним же в судовомузасіданні, що підтверджується технічним записом судового процесу. 
ОСОБА_2 питання про проживання у спірній квартирі не ставив, хоч і спілкувався з ОСОБА_1 , коли відвідував останнього в Ізраїлі.
Вважає, що судом першої інстанції при вирішенні спору дано неправильну правову оцінку. 
Не погоджується з висновком суду першої інстанції про погані умови проживання ОСОБА_2 та його матері у комунальній квартирі, де вона є власником кімнати розміром 16,6 кв. м.
Обґрунтовує це тим, що з моменту розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у 2014 році ОСОБА_2 проживав разом з матір`ю у цій кімнаті та не звертався до відповідних органів щодо порушення житлових прав.
 
Відзиву подано не було.
 
У судовому засіданні адвокат Плюснін М.В. - представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.
 
ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьком та сином, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .
ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 12 серпня 1995 року.
Відповідно до інформації Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі з моменту народження, а саме з ІНФОРМАЦІЯ_1 , іншого житла не має.
З 2015 року ОСОБА_1 постійно проживає в Ізраїлі.
Бажання розпорядитися своєю власністю в м. Києві у позивача виникло відразу після досягнення сином повноліття ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), а саме через 2 місяці після цієї дати.
Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.
Задовольняючи зустрічний позов про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 після переїзду його батька ОСОБА_1 до Ізраїлю не мав доступу до квартири і ключів. Квартирою розпоряджався представник позивача і ключі від квартири також знаходилися у нього.
Таким чином ОСОБА_1 здавав в оренду спірну квартиру чим перешкоджав ОСОБА_2 у належному праві користування спірним житлом. 
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення права користування цим житлом.
Крім того, суд першої інстанції правильно вказав на те, що право відповідача, як дитини до досягнення повноліття, на користування житлом закріплене в Законі України «Про охорону дитинства» і Декларації прав дитини.
Частина 2 ст. 405 ЦК України визначає умови втрати права користування жилим приміщенням членами сім`ї власника такого приміщення за умов відсутності такого члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік за умови відсутності домовленості між власником житла та членом його сім`ї або законом.
Якщо член сім`ї власника житла був відсутній менше одного року в житловому приміщенні, або був відсутній понад один рік з поважних причин (строкова служба, догляд за батьками), або якщо між власником та членом сім`ї є домовленість про користування певним майном власника, яка затверджена у встановленому законом порядку, суд може відмовити власнику житла у визнанні особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1 який був зареєстрований у спірній квартирі з моменту народження.  
З 2015 року коли ОСОБА_1 виїхав на ПМЖ в Ізраїль, доступ до квартири був обмежений і вона використовувалась власником для здачі в оренду.  
 
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.
Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).
У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві».
Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
 
Посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 втратив право користування спірною квартирою про, що свідчить його поведінка та втрата інтересу до спірної квартири колегія судді відхиляє враховуючи наступне.
Матеріалами справи встановлено, що маючи право на користування спірною квартирою ОСОБА_2 був обмежений своїм батьком ОСОБА_1 проживати у спірній квартирі, оскільки батько використовував спірну кватиру для здачі в оренду стороннім особам.    
Колегія суддів встановила, що ОСОБА_1 не ставив питання про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірною квартирою, оскільки син був неповнолітнім і звернувся до суду через 2 місяця після повноліття ОСОБА_2 .
Наданий до суду акт про не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, на підтвердження втрати права користування житловим приміщенням, колегія суддів не приймає як доказ не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, оскільки в акті зазначено загальний період не проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі протягом 6 років. Але зазначений акт також підтверджує період часу який ОСОБА_1 перешкоджав своєму сину користуватись спірною квартирою.       
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.
 
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 13 березня 2024 року.

Головуючий                                                                           Д.Р. Гаращенко
 
Судді                                                                                       С.Г. Музичко
 
                                                                                                 С.В. Кулікова